Виктор Пелевин
Омон Ра

Превод от руски: Иван Тотоманов, 2003

chitanka.info

1

Омон[1] не е от най-често срещаните имена и не е и от най-хубавите. Така ме е кръстил баща ми, който цял живот беше работил в милицията и искаше и аз да стана милиционер.

— Разбери, Омка, — често ми казваше той, като си пийнеше — да влезеш в милицията с такова име, пък и в партията ако влезеш…

Въпреки че от време на време му се налагаше да стреля по хора, татко беше незлобив човек, с весел и отзивчив характер. Много ме обичаше и се надяваше, че поне аз ще постигна в живота онова, което не беше успял да постигне той. А той искаше да му дадат вилно място край Москва и да почне да гледа цвекло и краставици — не за да ги продава на пазара или да ги яде, макар че и това също, а просто да се съблече до кръста, да копае с лопатата, да гледа как мърдат червеите и другите подземни гадинки, да бута през цялата вилна зона колички с тор и да спира пред съседските портички да си поприказва. Когато разбрал, че мечтата му няма да се сбъдне, той започнал да се надява, че поне един от братята Кривомазови (по-големият ми брат Овир[2], когото татко мислел да прави дипломат, умря от менингит в четвърто отделение и помня само, че имаше една продълговата бенка на челото) ще живее щастливо.

Плановете на баща ми за мен не ми вдъхваха особено доверие — понеже той беше партиен член, името му си беше хубаво — Матвей, но всичко, което постигна, беше една мижава пенсийка и самотно старческо пиянство.

Мама почти не я помня. Помня само как татко, пиян и в униформа, се мъчи да извади пистолета от кобура си, а тя, разчорлена и разплакана, го държи за ръцете и вика:

— Матвей, стига вече!

Тя умря, когато бях съвсем мъничък, и ме отгледа леля; при татко ходех само в неделя. Той вечно беше червен и подпухнал, на мазната му кабинетна пижама беше закачен — накриво — орден, с който той много се гордееше. В стаята му миришеше гадно, а на стената беше лепната репродукция от „Сътворението на света“ на Микеланджело — брадатият Господ летеше над полегналия по гръб Адам и му подаваше ръка. Тази картина въздействаше доста странно на татко и очевидно му напомняше нещо от миналото. Обикновено сядах на пода и си играех с едно тенекиено влакче, а той хъркаше на разпънатия диван. От време на време се будеше, присвиваше очи насреща ми, после се подпираше с една ръка на пода, протягаше ми другата, цялата във вени, и аз трябваше да я стисна.

— Кой си ти бе, момче?

— Кривомазов — отговарях аз и се мъчех да се усмихна подлизурски, и той ме галеше по главата и ми даваше бонбони; правеше го толкова механично, че дори не ми беше отвратително.

За леля не мога да кажа почти нищо — тя беше абсолютно равнодушна към мен и гледаше да ме праща по пионерски лагери и на занималия — между другото, чак сега оценявам красотата в значението на последната дума.

От детството си съм запомнил само онова, което беше свързано с мечтата за небето, така да се каже. Животът ми, разбира се, не почна с нея — още много преди това в него имаше една дълга светла стая, пълна с други деца и с големи пластмасови кубчета, разхвърляни по пода; имаше и едни хлъзгави от лед стъпала — на някаква пързалка, — по които бързах да се кача; имаше и някакви напукани боядисани гипсови млади тръбачи — те бяха на двора, имаше и много други неща. Но едва ли може да се каже, че всичко това съм го видял аз: в ранното детство (както може би и след смъртта) човек върви на всички страни едновременно и затова можем да приемем, че още го няма; личността се ражда по-късно, когато се привържеш към определена посока.

Живеех близо до кино „Космос“. Над квартала господстваше метална ракета, вдигната на стесняващ се стълб титаниев дим, който приличаше на забит в земята огромен ятаган. Странно, но като личност започнах да се оформям не от тази ракета, а от дървения самолет на детската площадка до блока. Не беше точно самолет, а къщичка с две прозорчета и когато я бяха поправяли, й бяха заковали няколко дъски от съседната ограда за крила и опашка, бяха я боядисали зелена и я бяха изрисували с няколко големи червеникавокафяви звезди. Вътре можехме да се набутаме поне трима, а имаше и мъничко таванче с триъгълно прозорче, което гледаше към стената на военното окръжие — според негласно детско споразумение таванчето се водеше пилотска кабина и когато ни улучеха и самолетът падаше, първи скачаха онези във фюзелажа и чак накрая, когато земята вече с рев се носеше към нас, пилотът можеше да ги последва — ако успееше, разбира се. Винаги настоявах аз да съм пилотът и дори се научих да виждам небе и облаци и как земята се плъзга под нас вместо тухлената стена на окръжието, от чиито прозорци надничаха космати теменужки и прашни кактуси.

Много обичах филмите за летци; с един от тях е свързано едно от най-силните изживявания през детството ми. Веднъж, в една космически черна декемврийска вечер, включих телевизора на леля и видях на екрана да поклаща крила самолет с нарисувано на фюзелажа асо пика и кръст. Наведох се по-близо до екрана и на него веднага изникна пилотската кабина: зад дебелите стъкла се усмихваше нечовешко лице с нещо като очила за ски и с шлем с лъскави ебонитови слушалки. Пилотът вдигна ръката си с черна ръкавица и ми помаха. След това на екрана се появи фюзелажът на друг самолет, показаха го и отвътре: зад два еднакви щурвала седяха двама летци с полушубки и внимателно наблюдаваха през нашарения от стоманени ленти плексиглас еволюциите на вражеския изтребител, който летеше съвсем до тях.

— „М — сто и девет“ — каза единият летец на другия. — Ще бомбардират.

Другият, с красиво изпито лице, кимна и каза — очевидно продължаваше някакъв предишен разговор:

— Не ти се сърдя. Обаче запомни едно: съберете ли се с Варя, да е за цял живот… До гроб.

Тук вече престанах да възприемам онова, което ставаше на екрана — порази ме една мисъл, дори не мисъл, а слабо осъзнатата й сянка (все едно мисълта беше преплувала покрай ума ми и го беше закачила само с крайчеца си) — че ако току-що, докато гледах екрана, съм погледнал света все едно от кабината, където седяха двамата летци с полушубките, нищо не може да ми попречи да попадам и в нея, и в други кабини изобщо без телевизор, защото полетът всъщност е група усещания, основните от които отдавна се бях научил да имитирам, докато клечах в червенозвездната крилата къщичка, гледах заменящата ми небето стена на окръжието и бръмчах като самолетен двигател.

Тази неясна догадка така ме потресе, че почти не догледах филма — включвах се в телевизионната реалност само когато небето се изпълваше с пушек или някой пикираше към накацалите по летищата вражески самолети. „Значи — мислех си — човек може да гледа от ума си, като от самолет, и изобщо не е важно откъде гледаш — важно е какво виждаш…“ И оттогава, докато вървях по зимните улици, често си представях, че летя в самолет над заснежени поля; накланях глава и светът послушно се накланяше наляво или надясно.

И все пак човекът, за когото със сигурност мога да кажа, че съм аз, се формира по-късно и постепенно. За пръв проблясък на истинската си личност смятам секундата, когато разбрах, че освен към тъничката синя ципа на небето човек може да се стреми и към бездънната чернота на космоса. Това стана същата зима, една вечер, докато се разхождах из Постоянната изложба на достиженията на народното стопанство. Вървях по една празна и тъмна, посипана със сняг алея; и изведнъж чух отляво звън като от огромен телефон. Обърнах си и го видях.

Облегнат назад, седнал в пустотата като в кресло, той бавно плуваше напред и в пространството зад него също така бавно се гънеха маркучи. Стъклото на шлема му беше черно, виждаше се само една триъгълна светлинка, но аз знаех, че ме вижда. Може би беше мъртъв от векове. Ръцете му бяха протегнати уверено към звездите, а на краката му изобщо не им трябваше опора — и аз веднага и завинаги разбрах, че истинската свобода ни я дава само безтегловността — между другото точно затова откакто се помня не мога да слушам чуждите радиостанции и да чета съчиненията на разни солженициновци; в сърцето си естествено мразех държавата, чиито неясни, но страшни разпоредби караха всяка, възникнала дори само за няколко секунди група да подражава на най-тъпия си член — но след като разбрах, че на този свят не мога да стигна до мира и свободата, аз се устремих духом нагоре и всичко, което се налагаше да правя по избрания от мен път, вече изобщо не противоречеше на съвестта ми, защото съвестта ми ме зовеше в космоса и не се интересуваше от онова, което става на Земята.

Гледах една най-обикновена мозайка на стената на поредната сграда, осветена от прожекторите — изобразяваше космонавт в открития космос, — но за миг тя ми каза повече, отколкото десетките книги, които бях изчел дотогава. Гледах я дълго, а после внезапно усетих, че и мен ме гледа някой.

Обърнах се и видях едно момче на моите години; но изглеждаше доста странно — носеше кожен шлем с лъскави ебонитови слушалки, а на врата му висяха пластмасови очила за плуване. Беше по-висок от мене с около половин глава и вероятно беше малко по-голям; той влезе в осветената от прожектора зона, вдигна ръката си — в черна ръкавица, усмихна се студено и за секунда ми се стори, че гледам летеца от кабината на изтребителя с асото пика.

Казваше се Митьок. Оказа се, че сме съседи, но ходим в различни училища. Митьок се съмняваше в много неща, но в едно беше сигурен. Сигурен беше, че първо ще стане летец, а после ще отиде на Луната.

[1] Специални части на милицията — Б.пр. ↑

[2] Отдел за визи и регистрации на чужденци — Б.пр. ↑

2

Изглежда, има някакво странно съответствие между общата картина на живота и дребните неща, които непрекъснато се случват на хората и на които те не придават никакво значение. Сега ми е ясно, че съдбата ми е била предопределена още тогава, когато изобщо не се бях замислял за това каква искам да е, дори нещо повече — още тогава ми е била показана в опростен вид. Може би това е било ехото на бъдещето. А може би това, което мислим за ехо на бъдещето, всъщност е семе на това бъдеще, което пада в почвата в момента, който после, отдалече, ни се струва долетяло от бъдещето ехо.

Накратко — лятото след седми клас беше горещо и прашно. От първата му половина помня само как карах колело по едно от шосетата край Москва. На задното колело на полубегача си „Спорт“ слагах специално сгънато парче от кашон, защипано с щипка за пране, и когато карах, то тракаше по спиците също като самолетен двигател. И когато се спусках по нанадолнищата, ми се струваше, че съм пикиращ изтребител, не винаги съветски, но вината за това изобщо не беше моя, просто в късната пролет бях чул някаква идиотска песен, в която се казваше: „“Фантомът" ми, като куршум, издига се в небето, и с рев посрещам аз врага, където…" Тук трябва да кажа, че идиотизмът й — осъзнавах го достатъчно ясно — не ми пречеше да се вълнувам до дън душа. Какво още помня ли? „Виждам далече моя роден Тексас“. Имаше и баща и майка, и някаква Мери, съвсем реална, понеже в песента казваха и фамилното й име.

В средата на юли се върнах в Москва, а после родителите на Митьок ни намериха карти за пионерския лагер „Ракета“. Обикновен лагер на юг, е, може би малко по-добър от останалите. Помня само първите дни, които прекарахме там, но пък точно тогава стана всичко, което впоследствие се оказа важно. Във влака двамата с Митьок обикаляхме вагоните на бегом, събирахме празните шишета и ги пускахме в клозетите — те падаха на прелитащите под влака траверси, пръскаха се почти без звук и песента, която ми се беше набила в главата, придаваше на тази елементарна процедура привкус на борба за свободата на Виетнам. На сутринта ни стовариха на една мокра гара в някакъв южен град, преброиха ни и ни качиха на камиони. Пътувахме дълго през някакви гористи дефилета, после отдясно видяхме морето и някакви шарени къщички. Стовариха ни на един асфалтов плац, строиха ни и ни поведоха нагоре по някаква стълба с кипариси от двете страни към някаква остъклена сграда на върха. Това беше столът, където ни чакаше студен обяд, макар вече да беше време за вечеря — бяхме закъснели с няколко часа. Изобщо не беше вкусно — супа с фиде, пиле с ориз и компот.

От тавана на стола на конци, облепени с някакви мухоловки, висяха картонени космически кораби. Харесах си един. Неизвестният му създател го беше облепил с много станиол и беше изписал на борда „СССР“. Космическият кораб висеше точно над нашата маса, залязващото слънце го обагряше в оранжево и изведнъж всичко това ми заприлича на фара на метрото, светнал в черната далечина на тунела. И не знам защо ми стана тъжно.

За разлика от мен, Митьок беше приказлив и весел.

— През двайсетте години — обясняваше той и вдигаше вилицата си към тавана — е имало едни космически кораби, през трийсетте — други, през петдесетте — трети и така нататък.

— Бе какви космически кораби през двайсетте? — попитах го без интерес.

Митьок се замисли за секунда, после каза:

— Алексей Толстой измисля едни големи метални яйца, в които през няколко секунди избухват взривове, за да дават енергия. Това е принципът. Е, варианти може да има много.

— Но те никога не са летели — казах му.

— Че тези горе също не летят — каза той и посочи към тавана, където се поклащаха обектите на разговора ни.

Разбрах какво има предвид, макар че едва ли можех да го изразя с думи. Единственото място, където летяха звездолетите на комунистическото бъдеще — между другото, когато виждах думата „звездолет“ в научнофантастичните книги (много ги обичах), аз, кой знае защо, смятах, че това са съветски космически кораби с изрисувани червени звезди — та значи единственото място, където те летяха, беше съзнанието на съветския човек, също както столът около нас беше космосът, в който предишната смяна беше изстреляла корабите си, та те да браздят пространството над масите, нищо че самите създатели на картонения флот вече няма да са тук. Тази мисъл се съедини с една друга тъжна мисъл, която винаги се пораждаше у мен от лагерните компоти — и наум ми дойде нещо странно.

— Като малък много обичах да правя модели на самолети — казах на Митьок. — Особено на военни.

— И аз — каза Митьок. — Обаче като съвсем малък.

— Много ми харесваха моделите от ГДР. В нашите нямаше летци. Много е кофти, когато кабината е празна.

— Прав си — каза Митьок. — Защо се сети за това?

— Ами чудя се… — вдигнах вилицата си към увисналия над масата ни картонен звездолет — има ли някой там вътре, или не.

— Не знам — каза Митьок. — Знаеш ли, наистина е интересно.

Лагерът беше разположен на един полегат склон и в долната му част имаше парк. Митьок изчезна нанякъде и аз слязох в парка сам; след няколко минути вече крачех по дълга и пуста алея между смълчани тъмни кипариси. Покрай асфалта имаше телена мрежа, на която бяха накачени големи шперплатови табла с рисунки на тях. На първото имаше пионер с честно руско лице — гледаше право напред и притискаше до бедрото си тръба със знаменце. На второто пак беше същият пионер, само че с барабан през рамо и палки в ръцете. На третото — пак той, все така взрян напред под вдигнатата си в пионерски поздрав ръка. А после следваше едно табло два пъти по-високо от другите и много дълго — може би цели три метра. Беше в два цвята — отдясно, откъдето вървях, беше червено, а по-нататък бяло, и тези два цвята се разделяха от нещо като начупена вълна, зад която пак имаше червено. Отначало не разбрах какво точно е изобразено, но когато се приближих, видях, че червените и бели петна всъщност са лицето на Ленин, с издадена като таран брадичка и отворена уста; той нямаше тил — имаше само лице и всичко червено зад него също беше Ленин; приличаше на безплътен бог, плъзнал се като сянка по повърхността на създадения от него свят.

Спънах се в някаква дупка в асфалта и погледнах следващото табло — пак пионер, но вече в скафандър и с червен шлем в ръка; шлемът беше с антена и на страната, която се виждаше, пишеше „СССР“. Следващият пионер се беше подал от една летяща ракета и отдаваше чест — ръката му беше в тежка ръкавица. Последният пионер беше в скафандър и стоеше на веселата жълта повърхност на Луната до един космически кораб, който приличаше на картонената ракета в стола; виждаха се само очите му, абсолютно същите като на другите пионери, но понеже останалата част от лицето му беше скрита от шлема, те изглеждаха неизразимо тъжни.

Чух зад гърба си бързи стъпки, обърнах се и видях Митьок.

— Прав беше — каза той.

— За какво?

— Ами виж. — Той протегна ръка и видях в шепата му нещо черничко — мъничка пластилинова фигурка с глава, увита със станиол.

— Вътре имаше малко картонено кресло и той седеше в него — каза Митьок.

— Да не си разглобил ракетата от стола? — попитах го.

Той кимна.

— Кога?

— Ей сега. Преди десетина минути. Най-странното обаче е, че вътре всичко беше… така… — Той сплете пръсти като решетка.

— В стола?

— Не — в ракетата. Като са я правили, са почнали от това човече. Направили са го, сложили са го зад пулта и отвсякъде са го облепили с картон.

Показа ми едно парче от ракетата. Цялото беше изрисувано с прибори, ръчки, копчета, имаше дори картина на стената.

— Но най-интересното е — замислено и някак потиснато каза Митьок, — че нямаше врата. Отвънка има люк, разбираш ли, обаче отвътре е само стена с някакви циферблати.

Погледнах картончето още веднъж и видях един илюминатор, зад който се синееше мъничката Земя.

— Ако го намеря тоя, дето е правил ракетата — каза Митьок, — ще го пребия.

— Защо? — попитах го.

Той не ми отговори, а замахна, за да хвърли човечето през оградата. Аз обаче го хванах за ръката и го помолих да ми го даде. Той се съгласи — и през следващия половин час търсех празна цигарена кутия да си го прибера.

Ехото на това странно откритие ни настигна на следващия ден, през следобедната почивка. Вратата се отвори и извикаха Митьок да излезе. Чух откъслечни думи, на няколко пъти и думата „стола“, и всичко ми стана ясно. Станах и излязох и аз. Слабият мустакат пионерски ръководител и рижавата дружинна бяха притиснали Митьок в коридора.

— И аз бях с него — казах.

Пионерският ръководител ме изгледа одобрително и попита:

— Заедно ли ще пълзите, или поред?

Видях, че държи една зелена торба с противогаз.

— Е, как ще пълзят заедно, Коля? — притеснено каза дружинната. — Нали противогазът е един. Поред да пълзят.

Митьок ме погледна за част от секундата, после пристъпи напред.

— Нахлузвай го — каза пионерският ръководител.

Митьок си сложи противогаза.

— Лягай.

Той легна на пода.

— Напред — каза Коля и щракна хронометъра.

Коридорът минаваше през цялата сграда и беше покрит с линолеум — и когато Митьок запълзя по него, той заскърца неприятно. Митьок, разбира се, не успя да допълзи до края и обратно за три минути, както му каза ръководителят, но Коля не го накара да повтори пълзенето, понеже до края на почивката оставаха само две-три минути. Митьок свали противогаза. Лицето му беше червено и потно.

— Сега ти — каза пионерският ръководител и ми подаде мокрия противогаз. — Готов…

Тайнствен и дивен е коридорът, когато го гледаш как се простира над линолеума през запотените стъкла на противогаза. Студен ти е на корема и гърдите, не му виждаш другия край, а бледата лента на тавана се събира със стените в неясна точка. Противогазът ти стиска лицето, натиска ти бузите и устните ти се издават като за целувка — все едно искаш да целунеш целия свят. Преди да те подритнат, за да тръгнеш, минават двайсетина секунди — те се точат невероятно бавно и успяваш да забележиш много неща. Прах например; няколко прозрачни песъчинки между първия и втория лист балатум; чвора на перваза покрай стената; някаква мравка, превърнала се след смъртта си в две тънички листенца и оставила с тях мъничка следа в бъдещето — на половин метър пред очите ти, където някой я е настъпил и е станала катастрофата.

— Напред! — чу се над главата ми и аз весело, дори с радост запълзях. Наказанието ми изглеждаше нещо като шега и не разбирах защо Митьок се е вкиснал толкова. Първите десет метра ги изпълзях за секунди, после стана по-трудно. Понеже като пълзиш, се отблъскваш от пода с възглавничките на стъпалата, а кожата там е тънка и нежна и ако си бос, веднага почва да пари. Линолеумът лепнеше и ми се струваше, че стотици насекоми се впиват в краката ми или че пълзя по току-що настлан асфалт. Учудих се колко бавно минава времето — по средата на коридора висеше картина — крайцерът „Аврора“ в Черно море — и забелязах, че цяла вечност пълзя покрай нея, а тя не помръдва.

И внезапно всичко си промени. Тоест беше си същото — все така пълзях по коридора, — но болката и умората, станали вече непоносими, като че ли изключиха нещо от мен. Или напротив — включиха. Забелязах, че изведнъж стана съвсем тихо, че само линолеумът скърца под лактите ми, все едно че по коридора се плъзга кормилачка с ръждясали лагери; зад прозорците, далече долу, шумеше морето, а някъде още по-далече, оттатък морето сякаш, се чуваше радиоточка:

Прекрасное далеко, не будь ко мне жестоко,

Не будь ко мне жестоко, жестоко не будь…

Животът беше нежно зелено чудо; небето беше неподвижно и безоблачно, слънцето светеше — и в центъра на този свят се издигаха двуетажните спални помещения, през които минаваше дългият коридор, по който пълзях с противогаза. И от една страна това беше толкова разбираемо и естествено, а от друга — толкова обидно и нелепо, че заплаках под гумената си муцуна, зарадван, че ръководителят и дружинната не могат да видят истинското ми лице — и че не мога да го видят и десетките очи, които надничаха от стаите, за да наблюдават моята слава и моя позор.

След няколко метра сълзите ми свършиха и започнах трескаво да търся някаква мисъл, която да ми даде сили да продължа да пълзя, защото страхът от пионерския ръководител вече не вършеше работа. Затворих очи и настана нощ — само от време на време лумващите звезди разсичаха кадифения й мрак. И пак се чу далечната песен и аз тихичко, а може би и изобщо наум, запях:

От чистого истока в прекрасное далеко,

В прекрасное далеко я начинаю путь.

Над лагера прозвуча чист месингов тръбен зов — сигналът за ставане. Спрях и отворих очи. До края на коридора ми оставаха три метра. На тъмносивата стена пред мен имаше полица, а на нея бе сложена кръглата жълта луна; през запотените, целите в сълзи стъкла тя беше неясна и размита; и като че ли не беше на полицата, а висеше в пустотата.

3

За пръв път пих вино, когато бях на четиринайсет; беше през зимата. Пихме в гаража, където ме заведе Митьок — брат му, замислен образ с кече, успял да отърве казармата, бачкаше там като пазач. Гаражът беше ограден с висок стобор и с редици бетонни плочи и двамата с Митьок доста дълго се катерихме през тях, като понякога попадахме на най-невероятни места, абсолютно изолирани от реалността — приличаха на отсеци на отдавна напуснат космически кораб, от който е останала само корубата, при това, странно защо, от плочи бетон. Да не говорим, че лампите покрай оградата светеха със загадъчна неземна светлина, а в ясното тъмно небе бяха увиснали само няколко звездички — с други думи, ако не бяха захвърлените наоколо празни шишета и заледените ивици пикня, все едно бяхме в космоса.

Митьок беше предложил да идем да видим брат му, така че стигнахме до гофрираната алуминиева полусфера на гаража — в нея също имаше нещо космическо. Вътре беше тъмно; смътно се виждаха колите, от които миришеше на бензин. В ъгъла имаше шперплатова будка със стъклено прозорче, долепена до стената; прозорчето светеше. Влязохме, седнахме на една тясна и неудобна пейка и пихме чай, сварен в една очукана емайлирана тенджера. Братът на Митьок пушеше някакви дълги цигари, прелистваше някакъв стар брой на „Техники — молодёжи“ и изобщо не реагираше на присъствието ни. По едно време Митьок измъкна едно шише изпод пейката, тропна го на циментовия под и каза:

— Ще пиеш ли?

Кимнах, макар че малко се притесних. Митьок ми наля чашата, от която току-що бях пил чай, до ръба и ми я подаде; все едно влязъл в ритъма на някакъв незнаен процес, аз я взех, вдигнах я и я изпих до дъно — учудих се колко малко усилия трябват, за да направиш нещо за пръв път. Докато Митьок и брат му допиваха портвайна, се вслушвах в усещанията си, но нямаше нищо особено. Взех списанието, отворих го напосоки и видях мънички рисунки на летателни апарати — читателите трябваше да познаят кой как се казва. Един ми хареса много — някакъв американски самолет, който можеше да излита вертикално. Имаше и една мъничка ракета с кабина за пилота, но не можах да я разгледам като хората, защото братът на Митьок ми взе списанието — без да каже нищо и без изобщо да ме погледне. Не исках да ми проличи, че съм сърдит, и затова седнах до масата, на която имаше консервена кутия с пъхнат в нея бързовар и засъхнали обелки от салам. Изведнъж ми се догади от мисълта, че седя в тази малка мръсна и вмирисана будка, от това, че току-що съм пил портвайн от мръсна чаша, от това, че цялата огромна страна, в която живея, всъщност е съставена от безброй такива мънички вмирисани будки, в които някой тъкмо си допива портвайна, и най-важното — догади ми се от това, че именно в тези безбройни копторчета светят безбройните разноцветни светлини, които ми секват дъха вечерно време, когато съдбата ме носи над високите прозорци на столицата. Особено гадно ми стана, като си помислих за красивия американски самолет от списанието. Погледнах вестника, с който беше застлана масата — целият на мазни петна, прогорен от фасове и с кръгли следи от чаши и чинии. Заглавията на статиите бяха направо плашещи с нечовешката си бодрост и сила — отдавна вече нищо не им препречваше пътя, а те продължаваха да блъскат и да блъскат в празното и в това празно на пияна глава (а аз вече бях пиян, но не ми пукаше) човек лесно можеше да се поддаде на някаква най-важна за съвремието задача или да поздрави памукопроизводителите например. Стаята изведнъж се промени и стана непозната; Митьок ме гледаше внимателно. После ми намигна и ме попита малко завалено:

— Ще хвърчим ли до Луната, а?

Кимнах и очите ми се спряха на мъничка бележка със заглавие „Вести от орбитата“. Долната част на текста я нямаше и се четеше само: „Двадесет и осми ден…“ — напечатано с дебели черни букви. Но и това беше достатъчно — веднага разбрах всичко и затворих очи. Да, истина беше — дупките, в които живеехме, наистина бяха тъмни и мръсни, самите ние може би си ги заслужавахме — но в синия небосвод над главите ни, сред редките бледи звезди имаше други светещи точки, изкуствени, които бавно се придвижваха от съзвездия към съзвездие, и те бяха създадени тук, на съветска земя, до оповръщаното, празните шишета и цигарения дим — бяха направени от стомана, полупроводници и електричество и сега летяха в космоса. И всеки от нас, дори посинелият алкохолик, заспал в една пряспа, покрай когото бяхме минали с Митьок, докато идвахме насам, дори братът на Митьок и естествено аз — имахме там, в студената чиста синева свое мъничко посолство.

Изтичах навън, дълго преглъщах сълзите си и гледах жълто-синята, неправдоподобно близка луна в прозрачното зимно небе.

4

Не помня точно момента, когато реших да кандидатствам в авиационната школа. Сигурно не го помня, защото това решение узря и у мен, и у Митьок още много преди да завършим средно образование. За известно време бяхме изправени пред избор, понеже авиационни училища имаше из цялата страна, но проблемът беше решен много бързо, след като видяхме в списание „Съветска авиация“ плакат за живота в Лунното градче към Зарайската Червенознаменна авиационна школа „Маресиев“. Все едно направо се вляхме в тълпата курсанти, сред боядисаните в жълто тренировъчни полоси, все едно видяхме себе си в тези късо подстригани младежи, които се въртяха на висилките и успоредките и се поливаха със застиналата на снимките вода от един голям емайлиран леген с толкова нежен прасковен оттенък, че направо ти домилява за детството, и този цвят, кой знае защо, ни примами да постъпим в Зарайск повече, отколкото всичките съседни снимки на авиационни тренажори, приличащи на полуразложени трупове на самолети, по които пъплеха хора.

След като взехме решението, нещата станаха прости. Родителите на Митьок, стреснати от неясната за тях съдба на брат му, дори се зарадваха, че по-малкият им син ще учи такова сериозно и дисциплинирано нещо; баща ми пък вече съвсем се беше пропил и само лежеше на дивана с лице към стената под едно ковьорче с облещен елен; според мен той дори не разбра, че ще ставам летец, а на леля ми й беше все тая.

Спомням си Зарайск. По-точно, не че си го спомням, но и не съм го забравил — толкова малко неща имаше в него, които да се помнят и да се забравят. В центъра имаше белокаменна камбанария, от която преди векове беше скочила някаква княгиня, и макар вече да беше минало много време, това се помнеше. До камбанарията беше историческият музей, а до него — радиовъзелът и милицията.

Когато слязохме от рейса, валеше дъжд, духаше вятър и беше студено. Свряхме се във входа към някакъв сутерен, на който пишеше „Агитпункт“, и половин час чакахме дъждът да спре. В сутерена, изглежда, пиеха — донасяше се миризма на лук и се чуваха гласове; някой безкрайно предлагаше да изпеят „мерси ку-ку“ и накрая попрехвърлили мъжки и женски гласове подхванаха:

Пора-пора-порадуемся на своем веку…

Дъждът спря, тръгнахме да търсим рейс и намерихме същия, с който бяхме пристигнали. Оказа се, че е можело да не слизаме, а да изчакаме шофьорът да се наобядва. Потеглихме покрай малки дървени къщи, после къщите свършиха и влязохме в някаква гора. Точно в тази гора, извън града, се намираше Зарайската авиационна школа. От последната спирка на рейса — казваше се „Плодове и зеленчуци“, но магазин нямаше, името било останало още отпреди войната, както ни казаха — трябваше да вървим пет километра. Тръгнахме по мокрия, посипан с реси от дърветата път през гората и когато вече мислехме, че сме сбъркали посоката, видяхме портал от заварени железни тръби с големи тенекиени звезди; от двете му страни гората свършваше пред висока ограда от посивели небоядисани дъски, над които се виеше ръждясала бодлива тел. Показахме на един сънен редник на КПП-то повиквателните и наскоро получените си паспорти и той ни пусна — каза ни да отидем в клуба, където скоро щели да ни съберат всички.

Тръгнахме по тесен асфалтиран път; от дясната му страна беше Лунното градче от списанието — няколко дълги жълти бараки, десетина заровени до половината в земята автомобилни гуми и малък участък, наподобяващ повърхността на Луната. Минахме покрай всичко това и стигнахме до гарнизонния клуб — там вече чакаха и други новобранци. Скоро излезе един офицер, назначи някакво момче за старши и ни каза да се отметнем в приемната комисия, а после да идем да си получим дрехите.

Понеже беше горещо, приемната комисия седеше в една беседка — приличаше на китайска — в двора на клуба; състоеше се от трима офицери, които пиеха бира, слушаха тиха източна музика по радиото и ни даваха картончета с номерца в замяна на паспортите ни. После ни отведоха в другия край на стадиона — беше обрасъл с висока до кръста трева и си личеше, че никой поне десет години не е играл на него — и ни дадоха две неразгънати общовойскови палатки — в тях трябваше да живеем, докато минат изпитите. Палатките бяха от тежък гумиран плат и трябваше да копаем дупки за коловете, за да ги разпънем. Докато вкарвахме леглата, се запознахме и с другите момчета. Леглата ги вдигнахме на два етажа — бяха стари и тежки, с никелирани топчета, които се завиваха на втория етаж. Дадоха ни ги отделно, в специална торбичка, и когато изпитите свършиха, аз си отвих едно и си го прибрах в кутията от цигари, където си пазех пластилиновия пилот със станиолената глава — единственият свидетел на онази далечна и незабравима южна вечер.

Доколкото си спомням, живяхме в тези палатки доста кратко време, но когато ги свалихме, под гумирания под беше израсла отвратително безцветна гъста трева. Самите изпити почти не си спомням. Помня само, че изобщо не бяха сложни и че дори ми беше малко обидно, че не мога да изпиша на дадените ми листове всичките формули и графики, които бях учил цялата пролет и цялото лято. Двамата с Митьок нямахме проблеми с бала, обаче после имаше събеседване — това беше най-страшното, така казваха всички. Приемаха ни един майор, един полковник и някакво старче с кос белег на челото, облечено в охлузена техническа униформа. Аз казах, че искам да стана космонавт и полковникът ме попита какъв е съветският космонавт. Доста време не можах да отговоря и накрая по свъсените лица на комисията разбрах, че само след миг ще ми кажат да изляза.

— Я ми кажете — обади се мълчалото досега старче, — спомняте ли си как решихте да станете космонавт?

Отчаях се, понеже изобщо не можех да си представя правилния отговор на този въпрос. И явно от отчаяние започнах да обяснявам за червеното пластилиново човече и за картонената ракета без врата. Старчето се понадигна, очите му блеснаха, а когато стигнах дотам как двамата с Митьок е трябвало да пълзим с противогаз по коридора, ме стисна за ръката и се разсмя — белегът му почервеня съвсем. После изведнъж стана сериозен.

— Знаеш ли — каза ми. — Да летиш в космоса не е шега работа. Ами ако Родината поиска да пожертваш живота си? Какво ще направиш тогава, а?

— Ами каквото трябва — казах и се нацупих.

Той се взря в очите ми, гледа ме поне три минути и накрая каза:

— Да. Каквото трябва.

После си записа името на Митьок — нали и той от дете беше искал да стъпи на Луната. След събеседването Митьок ми разказа, че старчето го питало защо точно на Луната.

На другия ден след закуска на колоните на гарнизонния клуб налепиха списъците на приетите; ние двамата с Митьок бяхме един до друг, и то не по азбучен ред. Някои тръгнаха да се оплакват, че не са приети, други подскачаха от радост на разчертания с блажна боя асфалт, трети търчаха към телефона — и над всичко това, спомням си, в бледосиньото небе се стапяше бялата следа на самолет.

После ни събраха на среща с преподавателите — те вече чакаха в клуба. Спомням си тежките плюшени завеси, дългата маса на подиума и насядалите зад нея официално-строги офицери. Срещата се водеше от един младолик подполковник с остър хрущялест нос; докато говореше, си го представях как седи в кабината на шарен като скъпи джинси МиГ, облечен с бойна униформа и с херметичен шлем.

— Момчета, не искам да ви плаша, не искам да започваме разговора си с плашене, нали разбирате. Но всички вие знаете, че не ние избираме времето, в което живеем — то ни избира. Може би не е правилно да ви давам тази информация, но все пак ще ви кажа, че…

Подполковникът замълча, наведе се до седналия до него майор и му каза нещо на ухото. Майорът се замисли, потропа с гумичката на молива си по масата, после кимна.

— Значи — продължи тихо подполковникът — наскоро на закрито съвещание на армейските политработници времето, в което живеем, беше определено като предвоенно!

Замълча — чакаше реакцията ни, — но ние явно не бяхме разбрали нищо; поне ние с Митьок не разбрахме.

— Ще ви обясня — каза той още по-тихо. — Съвещанието беше на петнайсети юли. Та значи до петнайсети юли живеехме в следвоенна обстановка, а оттогава — вече цял месец — живеем в предвоенна. Сега ясно ли ви е?

В залата цареше тишина.

— Казвам ви го не за да ви плаша — продължи подполковникът след няколко секунди, — а защото трябва да помните каква отговорност сме поели. Много добре сте направили, че сте избрали нашата школа. Трябва да ви кажа, че ние тук подготвяме не само летци, а истински хора. И че когато получите дипломите си и воинските си звания, вече ще сте станали истински хора, истински човеци с най-главната буква, каквато може да има в нашата съветска страна.

Подполковникът седна, оправи си вратовръзката и долепи устни до чашата си — ръцете му трепереха и ми се стори, че чувам тихичкото тракане на зъбите му по стъклото. Сега стана майорът.

— Момчета — напевно каза той. — Макар че би било по-правилно вече да ви наричам курсанти, все пак ще се обърна към вас така: момчета! Спомнете си прочутата история на легендарния герой, възпят от Борис Полевой! Онзи, на чието име е наречена нашата школа! Той губи в бой и двата си крака, но не се предава, а се качва на протези и излита в небето като Икар, за да трепе фашистките гадове! Всички му казват, че това е невъзможно, но той помни най-важното — че е съветски човек! Не забравяйте това, никога не го забравяйте! А ние, преподавателският състав, и лично аз, заместникът по политическата част, ви обещаваме: ще направим от вас истински хора в най-кратък срок.

После ни показаха местата ни в помещението на първокурсниците — местехме се там от палатките — и ни заведоха в стола. От тавана висяха на конци прашни мигове и илове — приличаха на грамадни въздушни острови сред ескадрилите бързи черни мухи. Обядът хич не го биваше: супа с фиде, пиле с ориз и компот. След него ни се приспа; едва стигнахме до спалното и веднага заспах.

5

На сутринта се събудих от стон, пълен с болка и недоумение. Всъщност отдавна вече чувах тези звуци в съня си, но се събудих чак от един особено силен страдалчески вик. Отворих очи и се огледах. По леглата около мен се наблюдаваше някакво неразбираемо бавномучащо помръдване — опитах да се надигна на лакът, но не можах — оказа се, че съм вързан за леглото с няколко широки ремъка, като тези, с които връзват прекалено натъпканите куфари; единственото, което можех да направя, беше да въртя глава. От съседното легло ме гледаха пълните с болка очи на Слава, едно момче от някакво забутано градче, което се казваше Тинда — бяхме се запознали предния ден; долната част на лицето му беше овързана с някакъв парцал. Отворих уста, за да го попитам какво става, но разбрах, че не мога да си помръдна езика и че изобщо не усещам цялата долна половина на лицето си, все едно че е изтръпнала. Сетих се, че моята уста също е запушена и че съм овързан с нещо, но не успях да се учудя, защото вместо учудване изпитах ужас: там, където трябваше да са краката на Слава, одеялото рязко полягаше на дюшека и по него бяха избили размити червеникави петна — като сок от диня на кухненска кърпа. Най-страшното беше, че не усещах и собствените си крака и не можех да вдигна глава, за да ги погледна.

— Пеети взвоод! — гръмна от вратата необикновено богат на интонации и пълен с безброй намеци сержантски бас. — Нааа… превръзка!

И веднага влязоха десетина души — второкурсници и третокурсници (ще рече — стари кокали — разбрах го от нашивките по ръкавите им). Не ги бяхме виждали досега — офицерите казваха, че били на бригада. Бяха обути в някакви странни ботуши с твърди кончови и стъпваха несигурно, като се държаха за стените и за таблите на леглата. Забелязах още и нездравия цвят на лицата им — на тях беше застинала многодневна мъка, претопена обаче в нещо като неизразима готовност; колкото и неуместно да беше, в този момент си спомних пионерската клетва, която двамата с Митьок повтаряхме по лагерите, строени на плаца — спомних си я и разбрах в какво сме се самолъгали — и себе си, и другарчетата си, строени до нас в прозрачните юлски утрини, когато викахме: „Винаги готов!“

Курсантите започнаха да изкарват в коридора леглата, на които мучаха и се извиваха вързаните първокурсници, и накрая в помещението останаха само две — моето и онова до прозореца, на което спеше Митьок. Не можех да си обърна главата да го видя, но с крайчеца на окото си зърнах, че лежи спокойно и като че ли дори спи.

Дойдоха да ни изкарат след десетина минути — обърнаха ни с краката напред и ни затътрузиха по коридора. Курсантът откъм главата буташе леглото, а другият се тътреше със задника напред и го дърпаше; на моменти изглеждаше, че не го дърпа, а го бута, да не го затисне. Завихме в дълъг тесен асансьор с врати и от двете страни и се качихме някъде, после второкурсникът ме издърпа заднишком по още един коридор и спряхме до тапицирана в черно врата с голяма светлокафява табелка — не можах да я прочета заради неудобната си поза. Вратата се отвори и ме вкараха в някаква стая. От тавана висеше огромен кристален полилей с формата на авиационна бомба, а по горния ръб на стените имаше изпъкнал фриз — сърпове, чукове и обвити с лози вази.

Развързаха ми ремъците и се надигнах на лакти, като се помъчих да не гледам към краката си; срещу мен, в дъното на стаята, имаше масивно бюро със зелена лампа, осветена от сивата светлина на прозореца зад бюрото. Човекът зад бюрото четеше „Правда“ и не го виждах: от първата страница ме гледаше сбръчкано лице, очите му искряха добродушно. Чу се скърцане на линолеум и леглото на Митьок паркира до моето.

Вестникът изшумоля няколко пъти със страниците си, после полегна на бюрото.

Пред нас седеше старчето с белега на челото, което по време на събеседването ме беше хванало за ръката. Сега беше с униформа на генерал-лейтенант със златни петлици, косата му беше сресана грижливо, а погледът му беше ясен и трезвен. Забелязах и че чертите му сякаш повтарят чертите на лицето от „Правда“, което ме гледаше допреди минута; стана съвсем като в оня филм, където отначало дълго показват една икона, а после на мястото й се появява друга — приличаха си, но бяха различни и поради това, а и защото преходът беше размазан, излизаше, че иконата се променя право пред очите ти.

— Тъй като ще работим заедно доста дълго, момчета, можете да ме наричате „другарю началник полета“ — каза старчето. — Искам да ви поздравя — въз основа на резултатите от изпитите ви и особено от събеседването — той намигна — сте зачислени в първи курс на секретната космическа школа към Първи отдел на КГБ на СССР. Така че истински хора ще ставате по-късно, а засега заминавате за Москва. Ще се срещнем там.

Смисълът на думите му стигна до ума ми чак в спалното, където ни върнаха по същите дълги коридори — линолеумът под мъничките железни колеленца пееше нещо тихичко и изпълнено с носталгия, което, кой знае защо, ме накара да си спомня отдавнашните слънчеви дни край морето.

Спахме цял ден — на вечеря снощи, изглежда, ни бяха дали някакво приспивателно (спеше ни се и на другия ден), — а вечерта дойде един весел жълтокос лейтенант със скърцащи ботуши и със смях и шегички изкара леглата ни на асфалтирания плац пред бетонната раковина на естрадата, където на една маса седяха няколко генерали с добри интелигентни лица — там беше и другарят началник полет. Ние с Митьок можехме да отидем и сами, разбира се, но лейтенантът каза, че така се правело в първи курс, и ни каза да лежим кротко, за да не пречим на другите.

С толкова много легла, изкарани едно до друго, плацът приличаше на автомобилен завод или тракторен комбинат; над нас по сложна траектория се носеше сдържан стон: изчезваше на едно място и се появяваше на второ и на трето — все едно над леглата летеше огромен невидим комар. По пътя жълтокосият лейтенант ни каза, че днес изпращали абсолвентите, като щял да се проведе и последният държавен изпит.

Малко след това той — пръв от петдесетина също такива лейтенанти, развълнуван и пребледнял, с неподражаемо майсторство танцуваше „Калинка“ пред комисията под звуците на разбрицания акордеон на закапечето. Лейтенантът се казваше Ландратов — чух името му, когато началник полета му връчи отворена червената книжка и му честити дипломирането. След това и останалите изтанцуваха същия танц — и накрая ми омръзна да ги гледам, обърнах се към стадиона до плаца и веднага разбрах защо е толкова буренясал.

Дълго гледах как бурените и трънаците се люшкат от вятъра. Помислих си, че сивата, напукана от дъждовете ограда с бодливата тел отгоре, която се виждаше току зад футболната врата, всъщност е Великата китайска стена и че въпреки изпотрошените и килнали се дъски тя, също като преди хиляди години, се издига от полята на далечния Китай, стига чак до Зарайск и прави древнокитайско всичко, което се появява на фона й — и беседките, в които седи в жегата приемната комисия, и ръждясалия изтребител в края на плаца, и древните общовойскови шатри, които гледах от леглото, докато стисках под одеялото отвинтеното за спомен никелирано топче от таблата.

На другия ден двамата с Митьок пътувахме с един камион през летните гори и поля; седяхме на мешките си, опрели гърбове в студената метална каната. Помня люшкащия се брезент, зад който се мяркаха дърветата и съсухрените сиви стълбове на отдавна прекъснат телеграф. От време на време дърветата изчезваха и над тях се мяркаше триъгълник замислено синьо небе. После спряхме и настъпи петминутна тишина, нарушавана само от далечно бумтене; след като се изпика, шофьорът ни обясни, че това са картечниците на стрелбището на пехотната школа „Александър Матросов“. После пак се задрусахме в каросерията, заспах и се събудих за няколко секунди чак в Москва, когато през брезентовия процеп мернах — все едно в някое далечно пионерско лято — арките на „Детский мир“.

6

Като дете често си представях току-що отпечатан вестник и на първа страница, по средата — моят портрет (с шлемофон съм и се усмихвам) и заглавие: „Космонавтът Омон Кривомазов се чувства отлично!“ Сложно е да се разберат мечтите ми. Може би исках да изживея част от живота си чрез другите — чрез онези, които ще гледат тази снимка и ще си мислят за мен, ще си представят мислите ми, чувствата ми, душевността ми. И най-важното, разбира се — исках да стана един от тези други; да се взра в собственото си, направено от типографски точици лице, да се замисля какви ли филми обича този човек и кое момиче го обича — а после да си спомня, че този Омон Кривомазов всъщност съм си аз. Оттогава, постепенно и незабележимо, се промених. Чуждото мнение престана да ме интересува, защото вече знаех: другите изобщо не се интересуват от мен и няма да мислят за мен, а за снимката ми, при това със същото безразличие, с което самият аз мисля за чуждите снимки. Затова новината, че за подвига ми няма да научи никой, не беше удар за мен; удар беше новината, че ще трябва да извърша подвиг.

Заведоха ни при началник полета на следващия ден след пристигането ни, веднага след като ни дадоха черни униформи като суворовските — само пагоните бяха яркожълти, с неразбираемите букви „ВКШ“. Първо влезе Митьок, след час и половина извикаха и мен.

Когато високата дъбова врата се отвори, направо се слисах — сцената беше същата като по филмите за войната. В центъра на кабинета имаше маса, на масата беше разгъната голяма жълта карта, а над нея се бяха навели няколко военни — началник полета, трима генерали, които изобщо не си приличаха, но затова пък до един приличаха на писателя Генрих Боровик, и двама полковници, единият нисък и дебел, с червендалесто лице, а другият слаб и с оредяла коса — приличаше на престаряло болно момче и седеше в инвалидна количка.

— Началникът на ЦУП полковник Халмурадов — каза началник полета и посочи дебелия червендалест полковник.

Полковникът ми кимна отсечено.

— Закапечето на специалния космонавтски отряд полковник Урчагин.

Полковникът в инвалидния стол се обърна към мен, леко се наведе напред и свали очилата си, все едно искаше да ме огледа по-добре. Без да искам, трепнах — той беше сляп; клепачите на едното му око се бяха сраснали, а между миглите на другото лекичко проблясваше белезникава слуз.

— Можеш да ми казваш Бамлаг Иванович, Омон — каза той с висок тенор. — Вярвам, че ще станем приятели.

Кой знае защо, началник полета не ме представи на генералите, пък и те с нищо не показаха, че ме виждат. Стори ми се обаче, че аз съм виждал единия — на изпита в Зарайск.

— Курсант Кривомазов — каза началник полета, — можем да почваме.

После сложи ръце на корема си и продължи:

— Ти, Омон, четеш вестници, гледаш кинопрегледи и знаеш, че американците качиха на Луната няколко свои астронавти и дори караха там една машинка. На пръв поглед — мирна акция, но зависи как ще я погледнеш. Представи си един обикновен труженик от някаква малка държава, в Централна Африка да речем…

И началник полета се смръщи и се направи, че си запрята ръкавите и бърше потното си чело.

— И значи този човек вижда, че американците са кацнали на Луната, а пък ние… Нали разбираш?

— Тъй вярно, другарю генерал-лейтенант! — отговорих.

— Главната цел на космическия експеримент, за който ще се подготвяш, Омон, е да се покаже, че технически ние не отстъпваме на Запада и също можем да пратим експедиция на Луната. В момента не сме в състояние да изпратим пилотиран кораб, който да се върне. Но има друга възможност — да изпратим автоматизиран кораб, който няма да се връща.

Началник полета се наведе над релефната карта, изпъстрена с остри планини и мънички кратери. През средата й минаваше яркочервена черта — приличаше на току-що изчегъртана с пирон.

— Това е фрагмент от лунната повърхност — каза началник полета. — Както знаеш, Омон, нашата космическа наука изследва предимно обратната страна на Луната, за разлика от кацащите на светлата страна американци. Тази дълга черта — така нареченият Разлом на Ленин, е открита преди няколко години от наш роден спътник. Това е уникално геологично образувание и миналата година в този район беше изпратена автоматична експедиция за получаване на образци от лунната почва. С оглед на предварителните резултати на изследванията се реши, че разломът трябва да се изследва още. Знаеш, че нашата космическа програма използва предимно автоматични средства — ние не сме американци, за да излагаме на риск хора. Излагаме на опасност само машини. Значи така — реши се да се изпрати на Луната специално самоходно транспортно средство, така нареченият луноход, който да мине по дъното на разлома и да предаде на Земята научна информация.

Началник полета дръпна едно чекмедже и без да сваля очи от мен, бръкна в него.

— Общата дължина на разлома е сто и петдесет километра, а ширината и дълбочината му са относително съвсем малки и се измерват в метри. Предполага се, че луноходът ще измине около седемдесет километра — за толкова ще стигне енергията в акумулаторите му — и ще инсталира в центъра му вимпел-радиофар, който ще излъчи в космоса преобразуваните в радиоимпулси думи „МИР“, „ЛЕНИН“ и „СССР“.

Извади от чекмеджето малка червена количка, нави я и я сложи в единия край на червената черта на картата. Количката забръмча и тръгна по нея. Беше като детска играчка: нещо като консервена кутия на осем черни колеленца, с два приличащи на очи фара отпред, а отстрани пишеше „СССР“. Всички следяха движението й напрегнато; дори полковник Урчагин обръщаше глава синхронно с останалите. Количката стигна до ръба на масата и падна на пода.

— Горе-долу така ще е — замислено каза началник полета и ме погледна.

— Разрешете да попитам! — чух гласа си.

— Питай.

— Нали луноходът е автоматичен, другарю генерал-лейтенант?

— Да, автоматичен е.

— Тогава аз какво ще правя?

Началник полета въздъхна и каза:

— Бамлаг, действай.

Електромоторът на инвалидната количка забръмча тихичко и полковник Урчагин се отдели от масата, дойде до мен, хвана ме за ръкава и каза:

— Ела с мене.

Погледнах въпросително началник полета. Той кимна. Излязох в коридора след Урчагин и бавно тръгнахме по пътеката — аз вървях, той караше до мен и регулираше скоростта с един лост — на края му имаше розова плексигласова топка с червена роза вътре. На няколко пъти Урчагин отваряше уста да каже нещо — и всеки път я затваряше, и вече си мислех, че не знае как да започне, когато той изведнъж ме хвана за китката с влажните си тънки пръсти.

— Слушай ме внимателно и не ме прекъсвай, Омон — каза ми приятелски, все едно допреди малко сме седели край някой лагерен огън и сме си свирили на китара и сме пели. — Ще почна отдалече. Разбираш ли, в съдбините на човечеството има много объркани неща, много безсмислени наглед неща — и много мъка. Трябва да мислим много ясно, много точно, за да не правим грешки. Нещата в историята не стават така, както пише в учебниците. Диалектиката в случая е, че учението на Маркс, ориентирано към много напреднала страна, е победило в най-изостаналата. Ние, комунистите, нямахме време да докажем правотата на идеите си — прекалено много сили ни отне войната, прекалено дълга и сериозна се оказа борбата с ехото от миналото и с вътрешния враг. Не успяхме да победим Запада в технологията. Но борбата на идеите е област, в която не бива да се спира и за секунда. Парадоксът — и диалектиката — е в това, че с лъжите си ние подпомагаме истината, защото марксизмът е средоточие на всепобеждаващата истина, а това, за което ще се пожертваш, формално си е чиста лъжа. Но колкото по-съзнателно…

Сърцето ми се сви и се опитах да издърпам ръката си от неговата, но пръстите на полковник Урчагин я стискаха като белезници.

— … колкото по-съзнателно осъществиш подвига си, толкова повече той ще е истина и толкова по-дълбок смисъл ще придобие твоят кратък и прекрасен живот!

— Да се пожертвам? Какъв подвиг? — попитах замаяно.

— Същият — съвсем тихо и като че ли някак малко уплашено ми отговори полковникът, — който вече извършиха над сто младежи като тебе и приятеля ти.

Помълча, после продължи по-спокойно:

— Нали чу, че нашата космическа програма се основава на автоматиката?

— Чух.

— Добре. Сега двамата с теб отиваме в триста двайсет и девета стая, за да разбереш какво е това нашата космическа автоматика.

7

— Другарю полковник!…

— „Другарю полковник!“ — присмя ми се той. — Нали в Зарайск те попитаха съвсем ясно — готов ли си да дадеш живота си? Не помниш ли какво отговори?

Седях на един метален стол, завинтен за пода в средата на стаята; ръцете ми бяха вързани за страничните облегалки, а глезените — за краката му. На прозорците имаше щори и решетки, в ъгъла имаше малко бюро с телефон без шайба. Срещу мен в инвалидната си количка седеше полковник Урчагин; говореше ми с усмивка, но разбирах, че е съвсем сериозен.

— Ама разберете, другарю полковник, аз съм най-обикновен човек. Вие ме мислите за някой… Аз изобщо не съм такъв…

Количката на Урчагин забръмча, дойде до мен и спря.

— Чакай, Омон — каза полковникът. — Чакай да се разберем. Ти как си мислиш — с чия кръв е напоена цялата ни земя? С някаква специална ли? С кръвта на някакви специални хора?

Вдигна ръка, опипа лицето ми и после ме удари с малкия си корав юмрук по устата — не силно, но така, че да я разкървави.

— Точно с такава кръв е напоена. С кръвта на младежи като тебе…

Потупа ме отстрани по врата.

— Не се сърди. Аз сега съм ти вместо баща. И с каиша мога да те напердаша, ако реша. Какво ми се сучеш като гимназистка?

— Не се чувствам готов за подвиг, Бамлаг Иванович — казах и облизах кръвта. — Тоест чувствам, че не съм готов… По-добре да се върна в Зарайск и…

Урчагин се приближи към мен, погали ме нежно по врата и каза тихо:

— Голям глупак си, Омка. Разбери едно — същината на подвига е в това, че винаги го извършват неподготвени за това хора, защото подвигът е такова нещо, за което не можеш да се подготвиш. Може, разбира се, човек да се научи да тича бързо към амбразурата, може да се научи и да скача и да я затиска с гърди, на всичко това ви учим, но не може да се научи на духовната същност на подвига, подвигът може само да се извърши. И колкото повече ти се е живеело преди него, толкова по-добре за подвига. Подвизите, дори незнайните, са необходими на страната — те подхранват онази сила, която…

Чух грачене и зад щорите се мярна сянка на птица. Полковникът млъкна, замисли се, после включи моторчето на количката си и излезе в коридора. Вратата се хлопна, а след минутка отново се отвори и влезе един жълтокос лейтенант от ВВС с парче маркуч в ръка. Лицето му ми беше познато, но не можех да се сетя откъде.

— Не ме ли позна? — попита той.

Поклатих глава. Той седна на бюрото, разклати обутите си в лъснати черни ботуши крака и си го спомних — лейтенантът от Зарайск, който беше изкарал леглата ни на плаца. Дори почти си спомних и фамилното му име.

— Лан… Лан…

— Ландратов — каза той и огъна маркуча с две ръце. — Пратиха ме да си поприказвам с теб. Урчагин ме прати. Я ми кажи, ти наистина ли искаш да се върнеш в „Маресиев“?

— Не че искам да се върна там — казах му. — Не искам да ходя на Луната. Не искам да извършвам подвиг.

Ландратов изхъмка и се тупна с ръце по корема и по бедрата.

— Не искаш, така ли? Да не си мислиш, че ще те пуснат ей така? Или че ще те върнат в школата? А дори и да те върнат, представяш ли си какво е да станеш за пръв път от леглото с патерици? Или как всичко преди дъжд те боли?

— Не — отговорих.

— Или си мислиш, че като ти зараснат раните, ще е по-хубаво? Миналата година съдихме двама за измяна на Родината. В четвърти курс почват занятия на тренажор — знаеш ли какво е тренажор?

— Не.

— Горе-долу същото като в самолет. Седиш в кабината, таблото е пред теб, лостовете, всичко — само че гледаш в един телевизионен екран. Та значи тези двамата вместо да отработват имелмани, тръгват на запад — и не отговарят и по радиото, гадовете му с гадове. И после значи ги вадят и ги питат — какво бяхте намислили, другари курсанти? И на какво разчитахте? Те мълчат. Вярно, единият после каза, че искал да го усети, да го изпита — за мъничко поне…

— И какво стана с тях?

Ландратов силно удари с маркуча по бюрото.

— Какво значение има това? Важното е, че човек и тях може да ги разбере. Нали непрекъснато се надяваш, че в края на краищата ще те пуснат да летиш. Така че когато ти кажат истината… На кого си изтрябвал без крака, бе? Пък и самолетите ни са само няколко, пускаме ги покрай границите, та да ги снимат американците. И освен това…

Ландратов млъкна.

— Какво „освен това“?

— Няма значение. Едно ще ти кажа — не си мисли, че след „Маресиев“ ще цепиш облаците с изтребител. В най-добрия случай ще те пратят в някой танцов ансамбъл на противовъздушната отбрана. Или ще танцуваш „Калинка“ по ресторантите. Една трета от курсантите се пропиват, другата трета — дето не им е успешна операцията — се самоубиват. Между другото, как се отнасяш към самоубийството?

— Ами… — казах — не съм мислил.

— Аз пък съм мислил. Особено във втори курс. И особено един път, когато по телевизията даваха Уимбълдън — бях дежурен в клуба, с патериците. Много мъчно ми стана. Обаче ми мина. Разбираш ли, трябва просто да вземеш решение и после става по-лесно. Така че внимавай да не се поддадеш на нездрави мисли. По-добре си мисли колко интересни неща ще видиш на Луната. Понеже тия гадове така или иначе няма да те пуснат жив. Вземи се съгласи, а?

— Ти май не ги обичаш много — казах му.

— За какво да ги обичам? Че те само лъжат. Между другото, когато говориш с началник полета, не споменавай нищо за смърт или за това, че ще летиш на Луната. Ще говориш само за автоматиката, разбра ли ме? Защото иначе пак ще си приказваме в тази стая. Това ми е работата.

Ландратов размаха маркуча, извади пакет „Полет“ и запали цигара. После каза:

— Пък приятелят ти се съгласи веднага.

Когато излязох, ми се виеше свят. Вътрешният двор, отделен от града с огромния сиво-кафяв квадрат на сградата, приличаше на част от подмосковско селце, изрязана и пренесена тук: имаше и олющена дървена беседка, и лост от две релси и една тръба, на който беше преметната зелена пътека — някой я беше тупал и я беше забравил; имаше градинки, кокошарник и спортна площадка, имаше няколко маси за тенис и десетина заровени до половината в земята и боядисани автомобилни гуми, които ми напомниха снимките на Стоунхендж. Митьок седеше на една пейка до вратата; отидох до него, седнах, протегнах крака и погледнах черните си униформени панталони, натикани в ботушите — кой знае защо, след разговора с Ландратов ми се струваше, че краката вътре не са моите.

— Може ли всичко това да е вярно? — тихо попита Митьок.

Свих рамене. Не знаех какво точно има предвид.

— Добре де, за авиацията мога да го повярвам — продължи той. — Обаче за атомното оръжие… През четирийсет и седма все още е имало два милиона политзатворници и са можели да правят каквото си щат. Обаче сега нямаме толкова, а пък атомното оръжие всеки месец трябва да…

Вратата, през която току-що бях излязъл, пак се отвори и на двора излезе полковник Урчагин с инвалидната си количка; спря и завъртя няколко пъти глава, за да се ослуша. Разбрах, че ни търси, за да добави още нещо към казаното, но Митьок млъкна и Урчагин очевидно реши да не приказва с нас. Електромоторът забръмча и полковникът подкара количката към отсрещната част на сградата; докато минаваше покрай нас, се усмихна, обърна глава и сякаш погледна в душите ни с добрите си невиждащи очи.

8

Мисля, че повечето московчани много добре знаят какво има под краката им в часовете, когато стоят на опашките в „Детский мир“ или минават с метрото през станция „Дзержинска“. Затова няма да се повтарям. Ще кажа само, че макетът на нашата ракета беше едно към едно и до него можеше да се сложи още един такъв. Интересното е, че асансьорът беше стар, още отпреди войната, и слизаше толкова дълго, че човек можеше да прочете две-три страници.

Макетът беше доста условен, на места скован от най-обикновени дъски, и само работните места на екипажа отговаряха точно на истинска ракета. Беше предназначен за практически занятия, до които двамата с Митьок имахме още доста време, но въпреки това ни настаниха да живеем дълбоко под земята, в просторно помещение с две картини, направени като прозорци, през които да гледаме панорамата на строящата се Москва. Леглата бяха седем и разбрахме, че скоро ще дойдат още хора. От помещението до залата с макета на ракетата беше само три минути пеша по коридора; с асансьора обаче нещата бяха интересни — наистина се спускаше дълго надолу, но нагоре се качваше още по-дълго.

Горе всъщност се качвахме много рядко — повечето време прекарвахме в учебната зала. Полковник Халмурадов ни водеше кратък теоретичен курс за ракетните полети и ни показваше всичко на макета. По време на занятията макетът беше най-обикновено учебно помагало, но „вечер“, когато основното осветление изгасваше, в светлината на бледите настенни лампи понякога за част от секундата се превръщаше в нещо невероятно и отдавна забравено и като че ли ни пращаше последен поздрав от детството.

Ние с Митьок бяхме първите. Останалите колеги от екипажа идваха един по един. Първият беше Сьома Аникин, нисичко набито момче от селата край Рязан; преди да дойде беше служил като моряк. Черната курсантска униформа, която висеше на Митьок като на закачалка, много му отиваше. Сьома беше спокоен и мълчалив и непрекъснато тренираше, както би трябвало да правим всички, въпреки че задачата му беше най-простата и най-неромантичната. Той беше първата ни степен и младият му живот, както би казал Урчагин, който обичаше за по-голяма тържественост да сменя словореда в изреченията, да се прекъсне щеше в четвъртата още минута на полета. Успехът на цялата експедиция зависеше от точността на действията му и дори да сбъркаше ей тоничко, всички ни чакаше бърза и безсмислена смърт. Сьома много се тревожеше й затова тренираше дори след занятията — и беше постигнал нещо като автоматизъм. Клякаше, затваряше очи и почваше да мърда беззвучно устни — броеше до двеста и четирийсет, после почваше да се върти срещу часовниковата стрелка, като на всеки четирийсет и пет градуса размахваше ръце в някакви неразбираеми движения — въпреки че знаех, че отваря ключалките и маха резетата, крепящи първата степен към втората, движенията му всеки път ми напомняха сцена от хонконгски филм; след като извършеше тази сложна манипулация осем пъти, той падаше по гръб и риташе силно нагоре с два крака, за да се отблъсне от невидимата втора степен.

Втората степен беше Иван Гречка — той дойде два месеца след Сьома. Рус синеок украинец. Бяха го взели от трети курс в Зарайск, така че все още не можеше да ходи както трябва. В него обаче имаше някаква душевна яснота, някаква постоянна усмивка към целия свят — и заради това го обичаха всички. Иван и Сьома веднага станаха приятели. Шегуваха се и непрекъснато се състезаваха кой по-бързо и по-добре ще извърши всичко по отделянето на степента. Сьома беше по-пъргав, но пък Иван трябваше да отключи само четири ключалки, така че понякога го побеждаваше.

Третата степен — Ото Плуцис — беше румен замислен прибалтиец, който никога не тренираше с Иван и Сьома в казармата — по цял ден лежеше и решаваше кръстословици в „Червен воин“ (краката му, с винаги лъснати до блясък ботуши, винаги бяха на таблата на кревата). Но щом го видехме как се оправя със закопчалките си на макета, веднага ни ставаше ясно, че ако в ракетата ни има нещо сигурно, това е системата за отделяне на трета степен. Ото беше и малко странен — след вечерна проверка обичаше да разказва идиотски истории от типа на онези, с които децата се плашат по лагерите.

— Веднъж значи една експедиция отива на Луната — говореше той в мрака — и летят. Наближават. И изведнъж люкът се отваря и влизат някакви хора с бели престилки. Космонавтите им казват: „Ние летим към Луната“. А онези с белите престилки отговарят: „Да, да, знаем. Сега спокойно. Сега ще ви сложим по една инжекцийка…“

Или нещо от сорта:

— Първата човешка експедиция на Марс вече наближава планетата. Вече я виждат през илюминаторите. И изведнъж се обръщат и виждат някакъв тип, с червени дрехи и със сатър в ръка. И той значи ги пита: „Къде сте тръгнали на Марс, бе?“

Ние с Митьок още не бяхме допуснати до нашата материална част, но тренировките на момчетата от балистичната група започнаха да се усложняват. За Сьома Аникин нямаше проблеми — височината на подвига му беше четири километра и той просто си обличаше над потника една ватенка. С Иван беше по-сложно — на четиридесет и пет километра, където идваше мигът на безсмъртието му, беше много студено и въздухът беше рядък, така че той тренираше с кожух, валенки и кислородна маска, които му пречеха да се вмъква в тесния люк на макета. На Ото му беше по-лесно — той си имаше специален скафандър с реотани като на електрическа възглавница — бяха му го ушили съветски шивачки челнички от няколко американски пилотски костюма, пленени във Виетнам; скафандърът обаче още не беше готов — нещо се бавеха с реотаните. За да не губи време, Ото тренираше с водолазен скафандър: и до днес все още виждам потното му почервеняло лице зад стъклото на шлема; когато ни поздравяваше, той казваше нещо като „Звайгс!“ или „Цвайкс!“.

Теория на космическата автоматика ни водеха началник полета и полковник Урчагин — редуваха се.

Началник полета се казваше Псадзер Владиленович Пидоренко. Беше роден в украинското селце Пидоренко и ударението в името му беше на първото „о“. Баща му също бил чекист и го беше кръстил на съкращението от „партийно-селскостопански актив на Дзержински район“. Освен това в имената Псадзер и Владилен имаше петнадесет букви, което отговаряше на броя на съветските републики. Въпреки това обаче той не обичаше да се обръщат към него по име и подчинените му го наричаха или „другарю генерал-лейтенант“, или както ние с Митьок — „другарю началник полет“. Той казваше „автоматика“ с такъв замечтано-чист тон, че лубянският му кабинет, където се качвахме да слушаме лекциите, се превръщаше в резонатор на гигантски роял — но макар да повтаряше тази дума почти непрекъснато, не ни даваше никакви технически сведения, а ни разказваше предимно разни битови истории или си спомняше как е бил партизанин в Белорусия.

Урчагин също не ни занимаваше с технически теми. Обикновено люпеше слънчогледови семки, подсмиваше се и ни разправяше разни смешки — вместо хидравличен разпределител например казваше разпърдерител.

И се кискаше. Бях поразен от оптимизма на този човек — сляп, парализиран, прикован към инвалидната си количка, но човек, който продължава да изпълнява дълга си и не престава да се радва на живота. В космическата школа имахме двама заместник-командири по политическата част, понякога зад гърба им ги наричахме политруци — Урчагин и Бурчагин, и двамата полковници, и двамата випускници на висшата военнополитическа школа „Павел Корчагин“; много си приличаха. С нашия екипаж се занимаваше обикновено Урчагин. Двамата имаха обща японска инвалидна количка с електромотор и затова когато единият провеждаше възпитателната работа, другият мълчаливо и неподвижно лежеше на леглото в мъничката им стаичка на петия етаж — с униформа, завит до кръста с одеяло, скриващо подлогата от погледите на околните. Спартански обзаведената стая, планшетът за писане с тесните прорези в картона, който се слагаше върху него, неизменната чаша силен чай на масичката, бялото перденце и фикусът — всичко това ме трогваше почти до сълзи и в тези минути аз вече не си мислех, че всички комунисти са хитри, подли и пресметливи хора.

Последен от екипажа пристигна Дима Матюшевич, който отговаряше за лунния модул. Беше много затворен и въпреки че беше още млад, беше съвсем побелял; странеше от нас и знаехме само, че е бил военен. Като видя над леглото на Митьок репродукции на картините на Куинджи от списание „Работница“, той закачи над своето един лист, на който беше нарисувано мъничко птиче и с големи букви пишеше:

overhead

the albatross

Идването на Дима съвпадна с въвеждането на нова учебна дисциплина. Наричаше се „Силни духом“, също като един филм. Не беше точно учебен предмет в същинския смисъл на думата — просто идваха хора, чиято професия беше подвигът; и ни разказваха за живота си без никакъв патос; думите им бяха съвсем прости — и затова самата природа на героизма извираше сякаш от ежедневието, от битовите подробности, от студения ни сивкав въздух.

От всички силни духом най-добре си спомням о.з. майора Иван Трофимович Попадия. Смешно име. Беше висок — истински руски богатир (прадедите му се били край река Калка), с цял куп ордени на гърдите, с червено лице и врат, целият в бели белези и с превръзка на лявото око. Съдбата му беше наистина необикновена: беше започнал работа като най-обикновен гонач в едно ловно стопанство, в което ходели на лов партийни и правителствени ръководители — работата му била да подкарва глиганите и мечките към засадите на ловците. Веднъж обаче станала беля — един глиган разпорил с бивните си причакващия го зад някаква бреза член на правителството. Докато го откарат в болницата, членът умрял и висшите държавни органи се събрали на заседание и решили ловът на диви животни да се забрани. Необходимостта от лов обаче не отпаднала съвсем и един ден Попадия бил извикан в партийния комитет на ловното стопанство, обяснили му всичко и му казали:

— Не можем да ти заповядаме. А и да можехме, нямаше да го направим. Но въпросът е много важен. Помисли си. Не те караме насила.

Попадия мислил цяла нощ — а сутринта отишъл в партийния комитет и казал, че е съгласен.

— Знаех, че ще се съгласиш — казал секретарят.

Дали на Иван Трофимович бронирана жилетка, каска и една глиганска кожа и той започнал новата си работа — работа, която спокойно може да се нарече всекидневен подвиг. Първите дни го било малко страх, особено за голите му крака, но после свикнал, пък и членовете на правителството, които знаели каква е работата, гледали да го стрелят в защитените от жилетката ребра — под нея, за по-мекичко, Иван Трофимович си обличал анцуг. Понякога естествено някои окьоравели ветерани от ЦК не улучвали където трябва и тогава Иван Трофимович излизал в болнични — в болницата прочел много книги, включително любимата си, спомените на Покришкин. Колко опасна е била професията му — като на бойното поле, — можем да съдим дори по това, че всяка седмица се налагало да му сменят пробитата от куршуми партийна книжка, която неизменно носел във вътрешния джоб на кожата. Когато бил в болнични, задълженията му изпълнявали други гоначи и горски, сред които и синът му Марат, но все пак най-опитен бил Иван Трофимович и именно на него поверявали най-отговорните задачи, понякога дори не го пускали на терена, ако например идвал някой дребен областен секретар (Иван Трофимович винаги в такива случаи се сърдел, също като Покришкин, когато не му давали да излита с полка си). Но трябвало да го пазят — и той заедно със сина си изучавал навиците и гласовете на дивите обитатели на гората — мечки, вълци и глигани — и повишавал майсторството си.

А след това в столицата на Родината ни пристигнал американският политик Кисинджър. Водели се изключително важни преговори и много неща зависели от това дали ще може да се подпише предварително споразумение за намаляване на броя на ядрените оръжия — още по-важно било това, защото ние никога не сме ги имали, а пък врагът не бивало да научи това. Така че Кисинджър бил омайван на най-високо държавно равнище и били задействани всички служби — когато разбрали например, че харесва нисичките тлъстички брюнетки, му пуснали четири точно такива лебеда по езерото на Болшой театър и той ги гледал от правителствената ложа и очилата му с рогови рамки попроблясквали.

Споразуменията се сключват най-лесно на лов и затова го попитали какво обича да ловува. Може би с цел някакъв политически намек той казал, че обича да ходи на лов за мечки, и бил доста учуден и дори уплашен, когато на другата сутрин наистина го закарали на лов. По пътя му казали, че гоначите са прекарали два мечока почти на пусията.

Двата мечока били комунистите Иван и Марат Попадия, най-добрите спецгорски в ловното стопанство. Високият гост повалил Иван Трофимович още с първия изстрел, още щом двамата с Марат излезли с ръмжене от гората, изправени на задните си лапи; закачили Иван Трофимович за специално приспособените халки на краката и го извлекли до джипката. Американецът обаче не могъл да улучи Марат, макар да стрелял почти от упор и макар Марат да вървял колкото може по-бавно, разкрил широките си гърди пред американските куршуми. И изведнъж станало нещо съвсем неочаквано — пушката на презокеанския гостенин дала засечка, той я хвърлил в снега и се хвърлил срещу Марат с нож в ръка. Една истинска мечка естествено веднага би се справила с такъв пишман ловец, но Марат знаел отговорностите и задълженията си и затова само вдигнал лапи и заръмжал с надеждата да подплаши американеца. Той обаче — пиян ли бил, или го била обзела безразсъдна смелост — скочил напред и наръгал Марат в корема; тънкото острие минало през пластинките на бронираната жилетка и Марат паднал възнак. И всичко това пред очите на баща му, който лежал само на няколко метра от тях. Довлекли Марат при Иван Трофимович и той разбрал, че синът му все още е жив — Марат тихо стенел. Кръвта по снега не била изкуствена, от специалните балончета, ами си била съвсем истинска.

— Дръж се, синко! — прошепнал Иван Трофимович и преглътнал сълзите си. — Дръж се, момчето ми!

Кисинджър буквално подскачал от радост и предложил на придружаващите го официални лица да пийнат „на месо“, точно така казал, и после да подпишат договора. Сложили върху Марат и Иван Трофимович почетната дъска, на която ги имало и техните снимки, и направили импровизирана маса. Всичко, което виждал Иван Трофимович през следващия един час, било нечии крака; всичко, което чувал — пиянски приказки и ломотенето на преводача; танцуващите на масата американци направо му изкарвали въздуха от гърдите. Когато се мръкнало и компанията си тръгнала, договорът бил подписан, а Марат бил мъртъв. Тъничка струйка кръв се стичала от пастта му на синия вечерен сняг, а на кожата му под лъчите на луната светела окачената му от главния егер Златна звезда. Цяла нощ лежал бащата до мъртвия си син и плакал, без да се срамува от сълзите си.

Започнах да разбирам по нов начин отдавна изгубилите всякакъв смисъл писнали ни думи „В живота винаги има място за подвиг“, които всяка сутрин ме гледаха от стената на учебната зала. Те не бяха романтична глупост, а точна и трезва констатация на факта, че нашият съветски живот не е последната инстанция на реалността, а само нещо като нейно преддверие. Не знам дали го обяснявам ясно. Някъде в Америка например на някой тротоар между пръсната витрина и подпален плимут няма и не може да има подвиг — ако точно тогава оттам не мине някой съветски разузнавач, разбира се. А в СССР, край също такава витрина и на също такъв тротоар — но само в пред- или следвоенно време — се отваря вратата към подвига, но не се отваря видимо, външно, а вътре, в самата човешка душа.

— Браво — каза Урчагин, когато споделих тези си мисли с него. — Само че внимавай. Вратата към подвига наистина се отваря навътре, но самият подвиг се извършва отвън. Не изпадай в субективен идеализъм. Иначе гордият ти път към висините ще секне веднага, само за секунда.

9

Беше май, торфените блата край Москва горяха и в забуленото от дим небе висеше бледото, но горещо слънце. Урчагин ми даде да прочета книгата на един японски писател — камикадзе през Втората световна война — и бях поразен от приликата на състоянието си с това, което описваше той. Също като него аз не мислех какво ме чака и живеех ден за ден — четях книги, забравил за всичко на света, гледах експлозиите на екрана (в събота вечер ни пускаха военноисторически филми), искрено се корях, че не съм пълен отличник. Думата „смърт“ присъстваше в живота ми като отдавна закачен плакат на стената — знаеш, че е там, но изобщо не го поглеждаш. Двамата с Митьок не говорехме на тази тема, но когато ни казаха, че и ние вече ще почнем работа с апаратурата, се спогледахме и сякаш усетихме първия полъх на приближаващия се леден вятър.

Луноходът приличаше на голям казан за пране, качен на осем тежки колелета — приличаха на колела на трамвай. По корпуса му имаше какви ли не устройства, най-различни антени и механични ръце — изобщо не работеха и бяха предназначени за телевизията, но впечатлението си го биваше. Покривът на лунохода беше на мънички гофрирани резчици; това не беше направено нарочно — просто ламарината беше същата като на подовете във входа на метрото. От това обаче машината изглеждаше още по-загадъчна.

Странно нещо е това човешката психика! Най-важното за нея са детайлите. Когато бях малък, рисувах танкове и самолети и ги показвах на приятелите си. Винаги най-много им харесваха рисунките, на които имаше разни безсмислени чертички, така че впоследствие почнах да ги рисувам нарочно. Същото беше и с лунохода — и той изглеждаше много сложна и гениална машина.

Покривът му се отваряше настрана — беше херметичен, с гумено уплътнение и с няколко пласта изолация. Вътре имаше празно пространство — горе-долу колкото в купол на танк, и там бяха сложили преправен велосипед „Спорт“ с педали и две зъбни колелета, едното от които беше заварено за оста на най-задните колела. Кормилото си беше същото — на полубегач — и със специална предавка можеше лекичко да върти предните колела, но както ни казаха, това нямало да се наложи. По стените имаше полички, засега празни; на средата на кормилото беше запоен компас, а на пода под него имаше зелена тенекиена кутия на предавател с телефонна слушалка. На стената пред кормилото чернееха две мънички кръгли лещи — приличаха на шпионки; през тях се виждаше част от предните колела и декоративният манипулатор. От другата страна имаше радио — обикновена червена пластмасова кутия с черно копче на потенциометъра (началник полета ни обясни, че с цел преодоляване на психологическото откъсване от Родината на всички съветски космически апарати задължително се слуша „Маяк“). Външните лещи, големи и изпъкнали, бяха с предпазители отгоре и отстрани, така че луноходът сякаш имаше лице, по-точно муцуна — симпатична впрочем, като онези, дето ги рисуват в детските списания на зеленчуците и роботите.

Когато влязох вътре за пръв път и капакът щракна над главата ми, си помислих, че няма да издържа в такава теснотия и на толкова неудобно място. Трябваше един вид да вися над велосипеда, като разпределям тежестта си между ръцете си на кормилото, краката на педалите и седалката, която не беше предназначена толкова да поема тежестта ми, колкото да определя позата ми — позата на велосипедист, който развива висока скорост; но велосипедистът поне има възможност да се поизправи, а аз я нямах, защото тилът и гърбът ми на практика опираха в покрива. Вярно, две седмици след началото на тренировките, когато свикнах, се оказа, че пространството е достатъчно, та човек за цели часове да забрави колко е малко.

Кръглите лещички бяха точно пред очите ми, но така изкривяваха всичко, че не можеше да се разбере какво има отвън, зад стоманената стена. Ясно се виждаха само две педи земя пред носа, точно пред колелата, и краят на антената; всичко останало беше на мъгляви зигзази и петна, все едно че гледаш през запотен противогаз в дълъг тъмен коридор.

Машината беше доста тежка и беше трудно да я караш, така че се съмнявах, че ще успея да преодолея с нея седемдесет километра в лунната пустиня. Дори само след едно кръгче из двора капвах и всичко ме болеше.

Редувахме се с Митьок през ден. Качвах се с асансьора, събличах се по гащета и потник, пъхах се в лунохода и дълго, за да ми заякнат краката, въртях из двора, като плашех кокошките и понякога дори прегазвах по някоя — не нарочно, разбира се, просто през оптиката изобщо не можеше да се разбере кокошка ли виждаш, или смъкната от простора партенка, пък и не можех да спра навреме. Отначало пред мен караше полковник Урчагин с количката си, за да ми показва пътя — виждах го като размазано сиво-зелено петно, но постепенно свикнах и можех да обиколя целия двор и със затворени очи — просто трябваше да завъртя кормилото накъдето трябва и машината сама завиваше в кръг и се връщаше на мястото, откъдето беше тръгнала. Понякога дори не гледах през окулярите и просто въртях педалите, навел глава, и си мислех за мои си неща. Понякога си спомнях за детството, понякога си представях като какъв ли точно ще бъде стремително приближаващият се миг на старта към вечността. А понякога се унасях в старите-стари мисли, които се надигаха в съзнанието ми. Например често си мислех — кой съм всъщност?

Трябва да кажа, че този въпрос си го задавах още от дете, когато се будех сутрин и гледах тавана. После, когато попораснах, започнах да го задавам в училище, но единственото, което получих като отговор, беше, че съзнанието е свойство на високоорганизираната материя и се обяснява от ленинската теория на отражението. Не разбирах смисъла на тези думи и все така се чудех — как така виждам? И кой е този, който вижда? И какво значи — да виждаш? Виждам ли нещо извън себе си, или просто гледам в себе си? И какво е това — извън себе си и в себе си? Често усещах, че съм на прага на разгадаването на загадката, но докато правех последната крачка към нея, внезапно губех онова „аз“, което допреди миг беше стояло на този праг.

Когато тръгваше на работа, леля често викаше една възрастна съседка да ме гледа — и аз й задавах всичките тези въпроси и бях доволен да разбера, че й е трудно да ми отговори.

— Вътре в тебе, Омочка, има душа — казваше ми тя — и тя гледа през оченцата ти, обаче живее в тялото ти, също като хамстерчето, дето си го гледаш в тенджерата. Тази душа е част от Бога, който ни е създал всички. Та ти си значи точно тази душа.

— А Бог защо ме е сложил в тенджера? — питах я аз.

— Не знам — отговаряше бабата.

— А той къде живее?

— Навсякъде — казваше тя и разперваше ръце.

— Значи аз също съм Бог?

— Не — казваше тя. — Човекът не е Бог. Но е богоподобен.

— А съветският човек също ли е богоподобен? — питах, като малко несигурно произнасях непознатата дума.

— Разбира се — отговаряше бабата.

— А боговете много ли са?

— Не. Бог е един.

— Защо тогава в речника пише, че са много? — питах и кимах към речника на атеиста, който леля ми държеше на лавицата над леглото.

— Не знам.

— А кой бог е по-добър?

— Не знам — пак отговаряше бабата.

И тогава я питах:

— А може ли да си го избера сам?

— Избери си, Омочка — смееше се тя и аз почвах да прелиствам наръчника, където имаше цял куп богове. Най-много ми харесваше Ра, в който още преди хилядолетия бяха вярвали древните египтяни — сигурно защото имаше глава на сокол, а пък летците, космонавтите и другите герои също често ги сравняваха по радиото със соколи. Така че реших, че ако ще съм подобен на бог, да съм подобен на този. И помня, че взех една тетрадка голям формат и преписах от наръчника следното:

„Денем Ра осветява земята и плува по небесния Нил в лодката Манджет, вечер се качва в лодката Месектет и слиза в преизподнята, сразява се със силите на мрака и плува по подземния Нил, а сутрин отново изгрява на хоризонта.“

Древните хора не знаели, че всъщност Земята се върти около Слънцето, пишеше в речника, и затова измислили този поетичен мит.

Веднага под текста в речника имаше древноегипетска картинка, на която Ра се качваше от едната лодка в другата — бяха нарисувани две еднакви, долепени една до друга ладии, в които стояха две девойки и едната подаваше на другата кръг с нарисуван в него сокол — соколът беше Ра. Най-много ми харесваше, че освен множеството неизвестно какви неща в ладиите имаше и четири съвсем определено хрушчовски пететажни блока.

И оттогава, въпреки че всички ми казваха Омон, за мен самия аз си бях Ра; точно така се казваше героят на вътрешните ми приключения, в които се спусках преди да заспя, обърнат към стената и затворил очи — дотогава, докато мечтите ми не претърпяха нормалната възрастова трансформация.

Интересно дали някой от онези, които гледат по вестниците снимките на лунохода, ще се сети, че в тази ламаринена тенджера, направена да пропълзи по Луната седемдесет километра и да спре завинаги, има човек, който гледа навън през два окуляра? Всъщност това няма значение. Дори някой да се сети, никога няма да разбере, че това съм аз, Омон Ра, преданият сокол на Родината, както каза един ден началник полета — беше ме прегърнал през раменете и ми сочеше един сияещ в злато облак през прозореца.

10

В програмата ни се появи още един предмет — „Обща теория на Луната“. Водеше се свободноизбираем за всички освен за нас с Митьок. Четеше ни един пенсионер, доктор на философските науки — Иван Евсеевич Кондратиев. Не знам защо, но не го обичах, въпреки че нямах никакви поводи за това, а и лекциите му бяха интересни. Първата я почна доста необичайно — половин час ни чете от няколко листа разни стихотворения за Луната и накрая така се самопокърти, че почна да си бърше очилата. Тогава още си водех записки и са ми останали някакви идиотски късчета цитати: „И като златна капка мед тъй сладостно блести Луната… Луна, надежда, тиха слава… Как много в този звук звучи… Но има други области, любима, подвластни на Луната светла, навек са те недостижими… И свикнал на всичко, в небето месецът само се хили… Защото той и мислите владее и затова — Луната също… Неуютната течна лунноста…“ И още страница и половина в същия дух. А после той ни изгледа сериозно и почна официално:

— Другари, нека си спомним историческите думи на Владимир Илич Ленин, които той казва през хиляда деветстотин и осемнадесета година в писмо до Инеса Арманд. „От всички планети и небесни тела — пише Владимир Илич, — най-важна за нас е Луната.“ Оттогава са минали много години, много неща на този свят са се променили. Но оценката на Илич и до днес не е изгубила своята прецизност и принципното си значение; времето потвърди правотата й. И огънят на тези Ленинови слова осветява тъкмо днешния ден в календара. Да, Луната наистина има много важна роля в живота на човечеството. Изтъкнатият руски учен Георгий Иванович Гурджиев още като нелегален разработва марксистката теория за Луната. Според нея Земята е имала пет луни — именно затова звездата, която е символ на нашата държава, е петолъчна. Падането на всяка от луните е предизвиквало социални сътресения и катастрофи — така например четвъртата луна, която пада през 1904 година и е известна под името Тунгуски метеорит, предизвиква първата руска революция, скоро след която следва втората. Падането на предишните луни води до смяна на съответния обществено-икономически строй — тези космически катастрофи, разбира се, не оказват влияние върху развитието на производителните сили, които се развиват независимо от волята и съзнанието на хората и излъчването на планетите, но подпомагат формирането на субективните предпоставки на революцията. Падането на днешната Луна — луна номер пет, последната — ще доведе до абсолютна победа на комунизма в мащабите на Слънчевата система. В моя курс лекции ще изучаваме двата основни труда на Ленин, посветени на Луната — „Луната и революцията“ и „Чужди съвети“. Днес ще започнем с разглеждането на буржоазните фалшификации по въпроса — възгледите, според които органичният живот на Земята е просто храна за Луната, източник на поглъщаните от нея еманации. Това не може да е вярно дори само защото целта на съществуването на органичния живот на Земята не е храненето на Луната, а както ни сочи Владимир Илич Ленин, изграждането на новото общество, общество, освободено от експлоатацията на човек номер едно, две и три от човек номер четири, пет, шест и седем…

И така нататък. Той говореше многословно и сложно, но съм запомнил една прекрасна метафора, която ме удиви с поетичността си: че именно топузът на часовника го кара да работи; и че Луната е точно такъв топуз, Земята е часовникът, а животът е въртенето на зъбните колеленца, тиктакането на стрелките и кукането на кукувичката.

Често минавахме през медицински прегледи — изучаваха ни как ли не и това беше съвсем разбираемо. Така че като чух, че двамата с Митьок трябва да минем през някакво реинкарнационно изследване, си помислих, че ще е някаква проверка на рефлексите или ще ни мерят кръвното — думата не ми говореше нищо. Когато обаче видях специалиста, който щеше да ме изследва, ме обзе направо детски страх, непреодолим и съвсем неуместен с оглед на това, което ми предстоеше в близкото бъдеще.

Защото специалистът не беше лекар с престилка и бучнат в джоба стетоскоп, а офицер, полковник, но не с униформа, а с някакво странно черно расо с пагони, висок и дебел, с червено като варено цвекло лице. На врата му висеше никелирана свирка и хронометър и ако не бяха очите му, които го правеха да прилича на тежък танк, човек можеше да реши, че е футболен съдия. Държеше се обаче мило, непрекъснато се смееше и в края на разговора ни се отпуснах. Бяхме в съвсем малко кабинетче, в което имаше само бюро, два стола, медицинска кушетка и до нея врата за някаква друга стая. След като попълни няколко жълтеникави бланки, той ми даде да изпия една мензурка, пълна с нещо горчиво, сложи на бюрото пред мен мъничък пясъчен часовник и излезе през втората врата, като ми каза да го последвам, когато целият пясък изтече.

Помня как гледах часовника, удивен колко бавно се сипят песъчинките, докато не разбрах, че това е така, защото всяка песъчинка има своя собствена воля и че не иска да падне, защото това за нея е равносилно на смърт. И същевременно падането им беше неизбежно; а и нашият, и отвъдният свят, мислех си, много приличат на този часовник: когато всички живи умрат в едната посока, реалността се преобръща и те оживяват, тоест започват да умират в другата.

Натъжих се, а после забелязах, че песъчинките отдавна са спрели да падат, и си спомних, че трябва да отида при полковника. Бях развълнуван, но ми беше и някак леко на душата; помня, че вървях много дълго към вратата, зад която ме чакаха, макар до нея да имаше само две-три крачки. Хванах бравата, натиснах я и бутнах, но вратата не се отвори. Тогава я дръпнах към себе си, но внезапно забелязах, че не дърпам вратата, а одеяло. Лежах си в леглото, а до мене седеше Митьок. Бях малко замаян.

— Е? Какво стана? — попита Митьок. Изглеждаше странно възбуден.

— Къде? — попитах го, докато се надигах и се мъчех да си спомня какво е станало с мен.

— На реинкарнационното изследване — каза той.

— Ами… — казах и си спомних как се бях опитвал да отворя вратата. — Ами… Нищо не помня.

Кой знае защо, изпитвах самота, все едно вървя през безкрайно голо и пусто есенно поле; беше толкова странно, че забравих за всичко друго, включително и за постоянното през последните месеци предусещане за смъртта — то вече беше изгубило остротата си и беше станало само фон на всичките ми останали мисли.

— Да не си подписал, че няма да разгласяваш държавната тайна? — малко презрително попита Митьок.

— Остави ме на мира — казах му и се обърнах към стената.

— Щото ей сега те довлякоха двама тлъсти прапоршчици с черни раса — продължи той — и викат: „Взимай си египтянина“. Беше се оповръщал целия. Наистина ли не помниш нищо?

— Наистина — казах му.

— Е, пожелай ми късмет тогава — каза той. — Сега е моят ред.

— Късмет — казах му. Много ми се спеше — може би и затова, защото чувствах, че ако заспя достатъчно бързо, като се събудя, ще съм си пак аз.

Чух как вратата скръцна, докато Митьок излизаше, а после вече беше сутрин.

— Кривомазов! При началник полета! — викна някой. Събудих се напълно чак когато се облякох. Леглото на Митьок беше празно и оправено — изобщо не беше лягал; останалите от екипажа седяха на леглата си по потници. Изглеждаха напрегнати, споглеждаха се смутено и дори Иван не пускаше шегички, както правеше всяка сутрин — бяха много глупави, но и много смешни. Нещо се беше случило и по целия път нагоре, до третия надземен етаж, където беше кабинетът на началник полета, се чудех какво ли е. Докато вървях по коридора, примижал от слънцето, чиито лъчи проникваха покрай пердетата — отдавна не бях виждал слънчева светлина, — видях отражението си в едно голямо прашно огледало, смаях се колко съм бледен — като труп — и разбрах, че подвигът ми всъщност е започнал отдавна.

Когато влязох, началник полета стана, стисна ми ръката и попита:

— Как върви подготовката?

— Нормално, другарю началник полет — отговорих му.

Той ме погледна преценяващо, после каза:

— Да, виждам. Виж сега защо те извиках, Омон. Ще ми помогнеш с едно нещо. Вземи този магнитофон — той посочи едно японско касетофонче на бюрото си, — вземи и тези бланки и писалката и отиди в триста двайсет и девета стая, в момента е празна. Разшифровал ли си някога записи?

— Съвсем не.

— Много е лесно. Пускаш магнитофона за малко, спираш го, записваш каквото си чул, после пак го пускаш и така нататък. Ако не разбереш какво се казва от първия път, връщаш пак.

— Разбрах. Разрешете да напусна.

— Разрешавам. Впрочем момент. Мисля, че ще разбереш защо искам точно ти да го направиш. Скоро ще почнеш да си задаваш най-различни въпроси, на които никой там — началник полета посочи пода — няма да ти отговори. И аз бих могъл да не ти отговарям, но според мен е по-добре да си наясно с нещата. Не искам да те измъчват ненужни въпроси. Само че запомни — нито политрукът, нито екипажът не бива да знаят това, което ще научиш след малко. Това, което правя… това е служебно нарушение от моя страна. Както виждаш, дори генералите правят нарушения.

Мълчаливо взех касетофона от бюрото, взех и писалката и няколко жълти бланки — същите като онези от предния ден — и отидох в триста двайсет и девета стая. Щорите на прозорците бяха спуснати, а в центъра все така стоеше познатият ми метален стол с кожените каиши за краката и ръцете, само че сега беше включен с някакви жици към стената. Седнах на малкото бюро в ъгъла, пригладих най-горната бланка и включих касетофона.

— Благодаря, другарю полковник… Много ми е удобно, направо кресло, а не обикновен стол, ха-ха-ха… Разбира се, че съм нервен. Изпит все пак, нали?… Разбрах. Да. Свириденко. Сви-ри-ден-ко.

Изключих касетофона. Това беше гласът на Митьок, но някак странен, все едно към гласните му струни вместо бели дробове бяха включили ковашки мях — говореше напевно и на всяка дума някак издишваше. Върнах лентата, пак натиснах „Р1ау“ и после вече не спирах записа.

— Изпит все пак, нали?… Разбрах. Да. Свириденко. Сви-ри-ден-ко… Не, благодаря, не пуша. Никой в групата не пуши — не бива… Да, втора година. Чак не ми се вярва. Още като момче си мечтаех да летя до Луната… Разбира се, разбира се… Точно така, само хора с чисти сърца… Че как иначе, щом под нас е Земята… За какво на Луната? Не, не съм чувал… Ха-ха-ха, шегувате се, голям шегаджия сте… Тук е доста странно. Е, просто необичайно. Навсякъде ли при вас е така, или само в специалния отдел? Ама колко черепи имате само по полиците, Господи — направо все едно сте си подредили книгите. И с номерца… не, не го казвам в този смисъл. Щом трябва, значи трябва. Експертизи, картотека и така нататък. Разбирам, разбирам. Моля?… Много е запазен… Това в слепоочието от кирка ли е? Да, моите са. Попълвахме още два пъти. Последната проверка е пред Байконур. Да. Готов съм. Ама всичко това най-подробно съм го описал, другарю полковник… Да разкажа за детството си, така ли? Не, благодаря, много ми е удобно… Е, щом трябва. Обаче можете да сложите облегалки за главите като в колите. Иначе възглавничката пада, като мръднеш… Ох, пък аз се чудех защо ви е това огледало на стената. И другото го слагате на бюрото, така ли? Я каква дебела свещ!… От какво? Ха-ха-ха, шегувате се, другарю полковник… Невероятно. Честна дума, за пръв път виждам такава. Чел съм, че може да се направи, но не бях виждал. Невероятно. Като някакъв коридор. Къде? Тук вътре? Божичко, колко огледала, направо като във фризьорски салон. Ама не, не, другарю полковник… Просто баба ми казваше така. Аз съм научен атеист, иначе нямаше да стана летец… Помня, но смътно. Все пак дойдох в Москва на единадесет години, а съм роден в едно малко градче — нали разбирате, има гара, влакът минава през три дни — и това е. Много забутано. Улиците кални и пълни с гъски. Навсякъде пияници. И всичко е сиво — няма значение зима ли е, лято ли е. Две фабрики и кино. Е, и градска градина — обаче там да те е страх да влезеш. Обаче разбирате ли, чуваш бръмчене в небето, вдигаш глава и гледаш. Е, няма да ви обяснявам… И четях, много четях, книгите са ми дали най-хубавите неща в живота ми. Любимата ми е „Мъглявината Андромеда“, разбира се. Много ми повлия. Желязна звезда, представяте ли си… И на една черна-пречерна планета е кацнал радостен съветски звездолет с басейн, около него всичко е осветено в бледосиньо, а отвъд светлината е враждебният живот, него го е страх от светлото и се спотайва в мрака. Разни медузи, не разбрах точно какви са, и освен това един черен кръст — според мене това е намек за поповете. И значи черният кръст се прокрадва в мрака, а на светлото хората се трудят, добиват анамезон. После обаче черния кръст стреля и… Ама се цели право в Ерг Ноор. Обаче Низа Крит се жертва и го спасява. И после нашите си връщат — ядрен удар до хоризонта, спасяват и Низа Крит, хващат главните медузи и ги карат в Москва. Четях и си мислех с какви ли трудности се сблъскват нашите служители в посолствата на запад! Много хубава книга. Помня и една друга. Там имаше една пещера и тя…

— Не-не, пещерата беше после, не пещера, а коридори. Ниски коридори с осаждени от факлите тавани. Понеже воините нощем обикалят с факли да пазят царския син. Уж от акадите, а всъщност от брат му, разбира се… Простете ми, господин началник на северната кула, че го казвам, обаче всички го знаят — и воините, и слугите. Дори езика да заповядате да ми отрежат, пак всеки ще ви го каже. Нали лично царица Шубад докара този гарнизон чак от Мескаламдуг. И значи като тръгва на лов, той винаги минава покрай южната стена и го придружават двеста воини с медни шлемове — на това лов на лъвове ли му се вика? Всички разправят… ама защо? Защо говорите така, господин началник на северната кула, пак ли сте дъвкали петолистник? Да, аз съм Нинхурсаг, жрец на Арата и гравирам печати. В смисъл ще съм жрец и ще гравирам печати като порасна, понеже още съм мъничък… ама защо записвате, нали ме познавате… Нали ми подарихте една юзда с бакърени пулове. Не си ли спомняте? Защо?… Тогава бяхме с Намтура — знаете го, онзи, дето са му отрязали ушите, и той ме учеше как да изрязвам триъгълник. Най-трудното нещо. Първо правиш два дълбоки разреза, после подхващаш от третата страна с широкото длето и… И изведнъж някой дърпа завесата и гледаме — двамина царски стражи. Голяма радост, така казаха. Престолонаследникът вече не бил престолонаследник, а великият цар Абараги и значи трябвало да тръгваме. Намтура чак се разплака от радост, почна да пее нещо на акадски и да си прибира багажа. Аз пък веднага тръгнах към двора, само че първо му казах да си вземе длетата. И излизам на двора, а там — слава на Уршу Победителя! — много воини с факли и светло като посред бял ден… Ама не, не, господин началник на северната кула! Разбира се, че не. От Намтура съм го прихванал, той все така казва… Не, и жертви не съм принасял никога. Няма нужда. Сега съм нун на великия цар Абараги и не може ей така на да ми отрежат ушите, трябва да има царска заповед… Добре де, прощавам ви. И колесниците с биковете вече чакаха. И значи идва господин господарят на мандалата и ми казва — на ти, Нанхурсаг, този кинжал от държавен бронз, вече си голям. И ми даде и чувалче ечемичено брашно — да си свариш каша по пътя, така каза. И гледам аз, из двора обикалят ония с медните шлемове. Велики Уршу, викам си. Тоест велики Ану! Значи Мескаламдуг и Абараги са се помирили… То, ако погледнеш, как така ще се караш с царя, след като всяка негова дума е Ану. И после ми показват колесницата ми и се качвам. Още едно момче имаше — то караше воловете. Не го бях виждал преди това. Носеше сапфирена огърлица, много скъпи сапфири. И кинжал — и на него току-що му го бяха дали. Погледнах към крепостта и даже ми стана тъжно, обаче в този момент се показа Луната и веднага ми стана едно хубаво… И тогава отместиха една плоча в скалата до конюшните и отзад се видя пещера. Изобщо не знаех, че там има пещера. Наистина не знаех… Ако лъжа, подвиг в битка да не извърша! Да де, точно вие бяхте, спомних си. И значи вие, господин началник на северната кула, идвате с два кърчага пиво и ни казвате — от царския брат Мескаламдуг. Със същата поличка бяхте, само шлемът ви беше от мед. И значи ние пихме. Никога дотогава не бях пил пиво. А после другото момче викна нещо, плесна с юздите и влязохме в пещерата. Беше нанадолнище, обаче какво имаше отстрани, изобщо не знам, нали беше тъмно… После ли? После ей ме тук, в кулата ви. Сигурно е от пивото, нали?… Ще ме наказват ли? Ама вие се застъпете, господин началник на северната кула. Кажете какво е станало. Или табличките им дайте поне, нали записахте всичко. У мене е, разбира се… А, не, няма да ви го дам, сам ще го сложа. Кой си дава печата, У… Ану милостиви! Готово. Сериозно ли ви харесва? Сам си го направих. Чак на третия път стана. Това е бог Мардук. Не, не, каква ти ограда, това са старшите богове — гледат го. Застъпете се за мен, господин началник на северната кула, три печата ще ви гравирам. Не, не плача… Ето, спрях вече. Благодаря. Вие сте мъдър и властен мъж, от сърце ви го казвам. На никого не казвайте, че съм плакал… Щото ще кажат — що за жрец на Арата е това, напие се с пиво и реве… Искам, разбира се. Къде? От юг или от север? Понеже цялата ви стена е в огледала. Разбрах… Знам, знам. Когато Нинлил отива да се къпе и после излиза от реката — майка й нали все я предупреждава, обаче тя не слуша, нали — и тогава Енлил я издебва — и хоп! И после отива в Киур и съветът на боговете му казва: Енлил, насилнико, махни се от града! И Нинлил тръгва с него, разбира се… А, не, не ми свети. Другите ли? Е, това вече е после, когато Енлил се прави на салджия, а пък Нинлил е тежка с Нанна…

— …

— Тези тука всъщност са просто различни въплъщения на едно и също нещо. Може да се каже, че Хеката е тъмната, странна страна, а Селена е светлата и прекрасната. Не ги разбирам добре тия неща — е, чувал съм едно-друго в Атина… Бил съм, бил съм. Още по времето на Домициан. Там се бях укрил. Иначе нямаше да сме сега в тази носилка, уважаеми сенаторе… Е, както винаги, за обида на властта. В смисъл — в двора на господаря значи има статуя на принцепса, а до нея са погребани двама роби. Обаче той никога не е имал такава статуя. По времето на Нерва даже ни беше страх да се върнем. Днес обаче няма от какво да ни е страх. Нали принцепсът ни прати за легат самия Плиний Секунд — какви времена дойдоха само, слава на Изида и Серапис! Не току-така… Ама не, почитаеми сенаторе, кълна се в името на Херкулес! От Атина го прихванах, там сега е пълно с египтяни… Много интересни дъсчици имате, восъкът почти не им личи. Лъвските глави от електрон ли са? О, от коринтски бронз?… За пръв път виждам… Е, би трябвало да ме познавате — Секстий Руфив. Освободен роб. Много са удобни носилките, стига и робите да са старателни — седиш си и си пишеш. И лампата ти свети, все едно си в стая, и пиниите можеш да гледаш… Ама вие, дълбокоуважаеми сенаторе, настина виждате в душата на човек. Разбира се, непрекъснато. Е, не съм Марциал, де — просто хабя стилосите… „Песни пея в стихчета небрежни, както ги е пял Катул, и древните. Форума оставих зарад тях, понеже…“ Е, преувеличавам, разбира се, почитаеми сенаторе, но то поезията си е затова. Всъщност станах свидетел в делото на християните тъкмо заради литературата. За да видя легата. Велик човек, велик човек… Е, не точно свидетел. Не-не, всичко е точно така, както съм го написал, този Максим наистина е от Галилея. Събират се нощем в къщата му и вдишват някакъв дим. А после той се качва на покрива само по калиги и почва да кукурига като петел — щом видях, веднага разбрах, че са християни… За прилепите послъгах, разбира се, ама какво толкова. Така или иначе ще ги пратят в гладиаторските галерии. Легатът обаче много ми хареса. Да… Покани ме на масата си, пожела да чуе стиховете ми, похвали ме… А после каза: каня те на вечеря, Секстий. По пълнолуние. Ще пратя да те повикат… И наистина прати. Събрах си всичките свитъци със стиховете — може да ме прати в Рим, така си рекох. Наметнах се с най-хубавия си плащ… А, не, не тога, не съм римски гражданин. Обаче просто излязохме извън града — доста надалече, понеже даже заспах по пътя. И значи будя се и гледам — не мога да разбера във вила ли сме, в храм ли сме, и навсякъде хора с факли. После влизаме вътре — минаваме през къщата и излизаме на двора. И там има маса, наредена с какво ли не, и Луната осветява всичко. Много голяма беше. И робите казват — господарят легат ще дойде след малко, вие си полегнете сега до масата и пийнете вино. Ето там е мястото ви, под мраморното агне. Легнах, взех си чашата — и всички около мене лежат и ме гледат… И мълчат. Какво ли им е казал легатът за стихотворенията ми, питам се… Чак се притесних. А после зад паравана засвириха две арфи и ми стана едно весело — ама направо и аз се учудих. Даже не разбрах как така скочих и почнах да танцувам… След това пък отнякъде се взеха триножници с огън в чашите и някакви хора с жълти хитони. Не бяха наред, ако ме питате — седят и мълчат, а после протягат ръце към Луната и почват да пеят на гръцки… Не, не знам какво, нали танцувах и се смеех. После пък дойде господин легатът — с фригийска шапка, не знам защо, и на нея сребърен диск, и държеше флейта. И очите му светеха. Наля ми още вино и каза: много хубави стихотворения пишеш, Секстий. И почна да ми говори за Луната — ама точно като вас, почитаеми сенаторе… Ха, ама то и вие бяхте там, да. Да бе, пък аз се чудя защо се возим с вас в тази носилка. Дааа… Обаче сега сте с тога, пък тогава бяхте с хитон и с фригийска шапка като на легата. А, и копие държахте, червено, с конска опашка на върха. И не исках да се обръщам с гръб към вас, обаче легатът каза: погледни Хеката, Секстий, а аз ще ти посвиря. И почна да свири — ама съвсем тихичко. И аз значи погледнах, а после вие почнахте да ме разпитвате за тая Хеката и за другата, Селена. Че кога съм се качил пък в носилката? Няма нищо ли? Е, слава на И… на Херкулес, на Аполон и Херкулес… Ами да, дайте си ми ги, нали ги донесох, та да ги прочете легатът. Вие, почитаеми сенаторе, също ли се занимавате с литература? Щото гледам — не спирате да пишете. Ааа, просто така. Хубави стихове обаче. Този час е за тебе — плува Лией и царува в косите ароматната роза. Ама разбира се. Дайте, ще сложа и печата. Е, нищо, резбата ще хване, нищо че восъкът е тънък. Стигаме ли? Ох, благодаря, сенаторе, че то вече и прическата ми отиде. И колко струва едно такова огледало в метрополията? Леле! Че във Витиния човек къща може да си купи с тия пари. И то ли е от коринтски бронз? От сребро ли? Много хубав надпис има…

— …

— Да, чета. Значи… „На лейтенант Волф за Източна Прусия. Генерал Лудендорф.“ Ох, прощавайте, бригаденфюрер, сама се отвори. Много красива табакера, сияе като огледало. През петнайсета вече лейтенант ли сте били? И също летец? Ама моля ви се, бригаденфюрер, направо е неудобно. За три кръста не си струва и да излети човек. Понеже яковете и миговете са много, а Фогел фон Рихтхофен е само един, нали? Ако не беше специалната задача, щях да мухлясам в тая казарма… Да, точно така, „птичка“. Мама чак се разсърдила, като разбрала как е намислил да ме кръсти татко. Обаче Балдур фон Ширах — били приятели с татко — ми посветил цяло стихотворение. Сега го учат в училище… Внимавайте, стрелят от ей онзи прозорец… А, не, стената е дебела… Представям си какво щеше да напише, ако знаеше за специалната задача. Обаче беше направо като в балада. Мислех си, че ни пращат на Западния фронт, и чак в Берлин разбрах всичко. Е, разстроих се, разбира се. Нямат ли си друга работа в „Аненербе“, викам си, та да отзовават летци от фронта… обаче като видях самолета — дево Марийо! Веднага… Нене, бригаденфюрер, просто съм израсъл в Италия. Да. Колко години съм летял, обаче не бях виждал такава красота! Чак после се сетих, че си е Ме-109, обаче с друг мотор и с дълги крила… Ей, значи, лентата се прецака… Не, аз ще го оправя… И значи влизам в хангара и направо ми секна дъхът. Бял, че и лек, и все едно свети в тъмното. Но най-много ме учуди подготовката. Мислех си, че ще ми показват как да се оправям с машината, а вместо това ме карат в „Аненербе“, мерят ми черепа и ми пускат само Вагнер. И каквото и да ги попиташ — мълчат. Та като ме събудиха онази нощ, пак си помислих, че ще ми мерят черепа. Обаче гледам — под прозорците два мерцедеса, и двигателите им работят… Отлично, бригаденфюрер! Точно под купола! Къде сте се научили така… И значи качваме се и тръгваме. После… Да, имаше отцепление, есесовци с факли. И излизаме от гората и виждаме една сграда с колони и летище. Жив човек няма, духа ветрец и Луната свети в небето. Мислех си, че познавам всички летища около Берлин, но това не го бях виждал никога. И самолетът ми значи вече е на пистата и под фюзелажа има нещо бяло такова, като бомба. Обаче не ми дадоха даже да го погледна, а ме поведоха към сградата… Не, не помня. Помня само, че бяха пуснали Вагнер. Казаха ми да се съблека и ме изкъпаха, както се къпе малко дете… Не, гранатите бяха после… И ме намазаха с балсам — много приятна миризма, миришеше на нещо древно. Дадоха ми и униформа — бяла, с всичките ми ордени на гърдите. Това е то, Фогел, викам си, това е то… Цял живот си бях мечтал за нещо такова. И после ония от „Аненербе“ ми казват: качвайте се в самолета, капитане. Там ще ви обяснят всичко. И ми стискат ръката, до един. И аз значи тръгвам. Ботушите ми също бели, да те е страх да стъпиш, понеже ще ги изцапаш, нали… Стигам до самолета, а там… Ама то вие бяхте там, бригаденфюрер, само че не с тоя шлем, ами с оная черна шапка и… И значи вие почнахте да ми обяснявате всичко — излитам на единайсет хиляди, курс — Луната, и натискам червеното копче отляво… Ух, по дяволите… И после ми дадохте белия планшет, после пък кафе с коняк от термоса. И аз ви казвам — не, преди полет не пия, а вие ми казвате строго: ти знаеш ли кой праща това кафе, Фогел? И се обръщам и гледам — ама никога нямаше да го повярвам… Да, като на кино, и кителът същият, двуреден. Обаче с калпак на главата и на гърдите — бинокъл. И мустаците малко по-големи, отколкото на снимките. А може и заради лунната светлина да ми се е сторило така. И ми махна, също както маха по стадионите… И значи изпих кафето, качих се в самолета, сложих си кислородната маска и излетях. И веднага ми стана едно леко-леко — все едно дишам с четири бели дроба. Стигнах единайсет хиляди, насочих се към Луната — наистина беше огромна, половината небе запълваше — и погледнах надолу. И видях нещо зеленикаво, после май някаква река… И натиснах копчето. Обаче ме поднесе надясно и изобщо не помня как съм кацнал… Да се подпиша? Я и вие ми драснете нещо за спомен. Благодаря… Мнозина ли успяха да стигнат до Берлин? Да, разбирам… Е, това е от мазилка и парчета тухли, нали на носа му няма нищо… С тази табакера човек и да се бръсне може, изобщо не му трябва огледало…

— …

— Не-не, не искам повече, другарю полковник. Достатъчно наляхте, когато запалихте свещта… Е, какво друго — четях книги, после си направих телескоп. Изучавах Луната. На един училищен празник даже се бях маскирал като луноход… Много добре си го спомням… А, не, всичките ни празници бяха в делници, после събота даже я изместиха в понеделник… И значи всичките ми съученици се събрали — ама с едни никакви костюми, нали, пък аз се бях маскирал така, че наистина приличах на луноход, като клекна. Те почнаха да си танцуват, а аз постоях малко до вратата, после тръгнах на четири крака из празните коридори. Тъмно, жив човек няма… И значи стигам на четири крака до един прозорец и гледам как през него наднича Луната — и не жълта, ами някак зелена, като Луната на Куинджи, нали я знаете? Закачил съм си я над леглото, изрязах си я от „Работница“. Та точно тогава се заклех, че ще стъпя на Луната… Ха-ха-ха… Е, с ваша помощ, другарю полковник… После какво… после в Зарайск, оттам — тук… Толкова стига ли? Ама разбира се, че знам, другарю полковник, винаги е по-добре да се разберем като хора. Тук ли? Нали няма проблем, че е със синьо? Ами да, де. Протоколът си е протокол… Благодаря. С малинов сироп, ако обичате. Откъде вземате патрончетата за сифона? Макар че… Може ли един въпрос, другарю полковник? Вярно ли, че карат всички лунни образци почва при вас? Не помня точно, някое от момчетата… Виждал съм го само по телевизора… Виж ти!… И колко побира — триста грама? Гледай ти, гледай ти! Благодаря… Много благодаря… Дайте ми още един лист да го загърна по-хубаво… Благодаря. Помня. Надясно по коридора, до асансьора и надолу. Няма да стигна ли? Още действа? Е, елате тогава… И пак сте с калпак… А, не, харесва ми. Като на Будьони — нали тогава са ги носели. Красиво е, само че е някак непривично — няма козирка и… Не, не съм забравил… Защо наляво? И защо държите факла? А… а, да, допускът. По-високо я вдигнете, че стъпалата са стръмни… Като нашите в модула. Ама тук, другарю полк…

Чу се щракване и два гласа, мъжки и женски, запяха:

— И тяхната песен я помнят до днес…

Кратка пауза.

— Тревите зелени — изпя някак въпросително женският глас.

— Зеленият лес — заключи богат баритон.

Изключих касетофона. Хвана ме страх. Спомних си полковника с черното расо и със свирката и хронометъра на гърдите. Никой не задаваше, на Митьок никакви въпроси — той отговаряше на едно тихичко подсвиркване, което от време на време прекъсваше монолога му.

11

Никой от групата не ме попита за Митьок. Той всъщност не дружеше с никого освен мен, само от време на време играеше с Ото на карти — бяха ги изрязали от картон. Изнесоха леглото му от помещението и само залепените на стената шарени страници от „Работница“ — картините на Куинджи „Лунна нощ над Днепър“ и „Хан Байконур“ напомняха, че някога е имало някакъв си Митьок. По време на занятията всички се правеха, че не е станало нищо; особено бодър и дружелюбен беше полковник Урчагин.

Междувременно нашият мъничък отряд, който се правеше, че не забелязва загубата на един от членовете си, вече си допяваше песента. Никой не го казваше в прав текст, но беше ясно, че скоро ще излитаме. На няколко пъти дойде началник полета и ни разказваше как през войната бил в отряда на Ковпак; снимаха ни поотделно, после заедно, после с преподавателите — пред знамето. Горе вече виждахме нови курсанти — подготвяха ги отделно от нас, не знаех точно за какво; говореше се за някакъв автоматичен кораб до Алфа Микроцефал веднага след нашата експедиция, но никой не знаеше дали точно тези момчета ще са екипажът му.

Една вечер в началото на септември ненадейно ме извикаха при началник полета. Той не беше в кабинета си; адютантът му, който седеше в приемната и скучаеше над един стар брой на „Нюзуик“, ми каза, че бил в триста двайсет и девета.

Зад вратата с табелка „329“ се чуваха гласове и нещо, което приличаше на смях. Почуках, но никой не ми отговори. Почуках пак и отворих.

Под тавана висеше плътна лента тютюнев пушек — напомни ми за инверсионна следа като онези в Зарайск. За железния стол в средата на стаята беше вързан един дребен японец — разбрах, че е японец, по червения кръг в белия правоъгълник на ръкава на униформата му. Устните му бяха разкървавени и подути, едното му око бе само тясна цепка в огромна морава буца, униформата му беше цялата в петна кръв — и съвсем пресни, и посъсирени, и съвсем почернели. Пред японеца стоеше Ландратов — с лъснати ботуши и парадна униформа на лейтенант от ВВС. До прозореца, облегнат на стената и със скръстени на гърдите ръце, стоеше някакъв нисичък млад цивилен. В ъгъла седеше началник полета — гледаше разсеяно японеца и почукваше по бюрото с молив.

— Другарю началник полет… — почнах от вратата, но той ми махна с ръка и почна да прибира документите по бюрото в една папка. Обърнах се към Ландратов.

— Здрасти — каза той, подаде ми яката си ръка и внезапно съвсем неочаквано изрита японеца в корема. Японецът изхърка.

— Не иска в съвместен екипаж, мръсникът му с мръсник! — каза Ландратов невинно, разпери ръце и приклекна, като че ли ще танцува — дори се потупа по коленете.

— Достатъчно, Ландратов! — изсумтя началник полета и стана.

От ъгъла се чу тихо, пълно с омраза ръмжене; погледнах натам и видях куче — клечеше пред тъмносиня чинийка с нарисувана на нея ракета. Беше много стара лайка със съвсем червени очи, но не ме поразиха толкова очите й, колкото това, че беше облечена със светлозелен мундир с генералмайорски пагони и два ордена „Ленин“ на гърдите.

— Това е другарката Лайка — каза началник полета, като видя какво гледам. — Първият съветски космонавт. Между другото, родителите й са ни колеги, също служители в органите, но са работили по на север.

Началник полета извади отнякъде плоска коняк и наля малко в чинийката. Лайка опита да го захапе за ръката, не успя, пак изръмжа и после тихичко започна да вие.

— Много е умна. — Началник полета се усмихна. — Обаче пикае по пода. Ландратов — парцала.

Ландратов излезе.

— Йой о тенки ни наримасита не — изфъфли японеца през подутите си устни. — Хана ва сакураги, хито ва фудживара.

Началник полета се обърна към младия цивилен и го изгледа въпросително.

— Не е на себе си, другарю генерал-лейтенант — каза той.

Началник полета взе папката от бюрото и каза:

— Ела, Омон.

Излязохме в коридора и той ме прегърна през раменете. Разминахме се с Ландратов — носеше парал и докато затваряше вратата на триста двайсет и девета, ми намигна.

— Млад е още — замислено каза началник полета. — Много се пали. Но е отличен летец. Роден летец.

Минахме няколко метра в мълчание.

— Значи така, Омон — каза началник полета. — Вдругиден си на Байконур.

Чаках тези думи вече няколко месеца и все пак ми се стори, че са ме ударили в слънчевия сплит със снежна топка, в която има камък.

— Позивната ти, както искаше, е „Ра“. Имаше доста трудности — началникът многозначително вдигна пръст към тавана, — но се преборихме. Обаче там — и посочи пода — засега нито дума, разбираш ме.

Никога на никого не беше казвал нещо такова.

На зачота с макета на ракетата бях просто зрител — седях на пейката до стената и гледах останалите. Моя зачот си го бях взел преди цяла седмица — бях минал с изцяло оборудван луноход сто метра за шест минути. Момчетата покриха норматива идеално и после ни строиха пред макета за прощална снимка. Не съм я виждал, но много добре си я представям: най-отпред е Сьома Аникин с ватенка, с омазани с грес ръце и лице; до него е подпряният на алуминиевото си бастунче Иван Гречко (от влагата под земята отрязаните му крака от време на време го боляха) с дълъг кожух, с овесена на гърдите кислородна маска; след него — със сребрист скафандър, на места уплътнен с парчета одеяло на жълти патенца, е Ото Плуцис — шлемът му беше вдигнат над челото и приличаше на вледенена в космическия студ качулка. После Дима Матюшевич със също такъв скафандър, само че парчетата одеяло не бяха на патенца, а на най-обикновени зелени ленти; и последен от екипажа аз — с курсантска униформа. До мен, в електрическата си количка, седи полковник Урчагин, а от лявата му страна е началник полета.

— А сега по установената традиция — каза началник полета, когато фотографът си свърши работата — да се качим за минутка на Червения площад.

Минахме през залата, като за няколко секунди спряхме до малката метална врата — за да хвърлим последен пхоглед на ракетата, същата като онази, на която съвсем скоро щяхме да излетим в космоса. Началник полета отключи с едно ключе от връзката на колана си и тръгнахме по един коридор, в който не бях влизал никога.

Вървяхме между каменните стени под какви ли не шарени жици; коридорът често завиваше, а на места беше толкова нисък, че трябваше да се навеждаме. На една от стените видях малка ниша, в която имаше повехнали цветя; до нея имаше паметна плоча с надпис: „Тук през 1932 година злодейски беше убит с лопата другарят Сероб Налбандян“. После стигнахме до мека червена пътека, коридорът се разшири и ни изведе до някакво стълбище.

Стълбището беше много високо, а от едната му страна имаше гладка наклонена плоскост, широка около метър и с мънички стъпалца по средата — като за детски колички в подлез. Разбрах за какво е чак когато видях как началник полета почва да бута Урчагин нагоре. Когато генералът се запъхтеше, Урчагин дърпаше ръчната спирачка и спираха; затова и ние не се качвахме бързо, още повече че и на Иван му беше трудно. Накрая стигнахме до дебела двойна дъбова врата с гербове; началник полета отключи и нея, но успяхме да я отворим чак след като я изблъсках с рамо.

Заля ни ярка дневна светлина; едни закриха очите си с ръце, други се обърнаха към тунела — само полковник Урчагин седеше спокойно, с вечната си полуусмивка на лице. Бяхме излезли пред сивите надгробни плочи на Кремълската стена — очевидно от задния вход на Мавзолея. Толкова отдавна не бях виждал небето, че ми се зави свят.

— Всички космонавти — тихо заговори началник полета, — всички до един, преди полет идват тук, при тези свещени за всеки съветски човек гробове и трибуни, за да вземат частица от това място в космоса. Нашата страна е минала дълъг и труден път — всичко е почнало с тачанките и картечниците, а сега вие, момци, работите с най-сложна автоматика — той направи пауза и ни огледа строго един по един, — автоматика, поверена ви от Родината. Ние с Бамлаг Иванович ви запознахме с нея по време на лекциите. Сигурен съм, че всеки от вас ще вземе частица от Червения площад сега, докато за последен път излизате на повърхността на Родината — макар да не знам каква ще е тази частица за всеки от вас…

Стояхме на повърхността на родната си планета и мълчахме. Небето беше светлосиво, елите лекичко се полюшваха. Ухаеше на цветя. Часовникът удари пет; началник полета погледна своя часовник, свери го и каза, че имаме още няколко минути.

Отидохме пред Мавзолея. На Червения площад нямаше никакви хора, ако не се брояха двамата току-що сменили се часови, които сякаш изобщо не ни виждаха, и три гърба, които вървяха към Спаската кула. Огледах се, за да запомня всичко, което виждах и чувствах: сивите стени на ГУМ, шарените луковици на „Василий Блажени“, Мавзолея, невидимия зад стената зелен купол с червеното знаме, фронтона на Историческия музей и сивото, близко, сякаш загърбило земята небе, което може би още не знаеше, че съвсем скоро ще го прониже железният пенис на съветската ракета.

— Време е — каза началник полета. — Хайде.

Всички бавно тръгнаха към задната страна на Мавзолея. Последни под думата „ЛЕНИН“ останахме само ние с полковник Урчагин. Началник полета си погледна часовника и се прокашля, но Урчагин каза:

— Само момент, другарю генерал-лейтенант. Искам да кажа две думи на Омон.

Началник полета кимна и изчезна зад полирания гранитен ъгъл.

— Ела, моето момче — каза полковникът.

Отидох до него. По Червения площад вече падаха първите редки големи капки. Урчагин посегна във въздуха и аз му подадох ръката си. Той я хвана, стисна я леко и ме дръпна към себе си. Наведох се и той почна да ми шепне. Слушах го и гледах как стъпалата пред количката му потъмняват.

Другарят Урчагин говори кратко, но с големи паузи. Когато свърши, стисна десницата ми още веднъж и после я пусна и каза:

— Върви при другите.

Направих една крачка, после се обърнах.

— А вие?

Дъждът се усилваше.

— Аз ще поостана тук — каза той и извади чадър от един брезентов калъф от едната страна на количката — приличаше на калъф на пушка. — Ще се повозя малко.

Това отнесох от здрачаващия се Червен площад — мокрите плочи и павета и една слаба фигура в стара униформа, фигура, сгърчена в инвалидната си количка и отваряща непослушния черен чадър.

Храната не беше вкусна: супа с фиде, пиле с ориз и компот; обикновено след като допиех компота от купичката, изяждах и плодовете, но този път, кой знае защо, изядох само една възгорчива смръщена круша, после ми се догади и бутнах купичката настрани.

12

Като че ли се возех на водно колело през гъст шавар, от който стърчаха огромни телеграфни стълбове; колелото беше странно — не с педали пред седалката, както трябва, ами като че ли преправено от обикновено колело: между двете му дебели и дълги тръби имаше рамка, на която пишеше „Спорт“. Изобщо не беше ясно откъде са се взели всичките тези тръстики, водното колело, че и самият аз. Но това не ме притесняваше. Всичко беше толкова красиво, че просто исках да си карам и да си карам, и да гледам — само това. Особено красиво беше небето — над хоризонта бяха увиснали дълги тесни люлякови облаци, приличаха на звено стратегически бомбардировачи. Беше топло, водата тихичко пляскаше под перките, от запад се чуваха приглушени гръмотевици.

После разбрах, че не са гръмотевици. Просто през равни интервали нещо в мене — или около мене — се разтрисаше, а после главата ми почваше да бучи. След всяко такова разтърсване всичко — и реката, и тръстиките, и небето — като че ли избледняваше. Светът ставаше познат до най-малката подробност, като вратата на нужник, и това ставаше бързо, а после изведнъж забелязах, че съм с колелото вече не сред тръстиките и във водата, и дори не под небето, ами в някакво прозрачно кълбо, което ме изолираше от всичко наоколо. И всеки нов тътен правеше стените на кълбото все по-здрави и по-дебели; през тях се процеждаше все по-малко светлина; и накрая стана съвсем тъмно. И тогава вместо небе над мене се появи таван, светнаха мътни лампи и стените почнаха да променят формата си, приближиха се, огънаха се и се изпъстриха с някакви полици, по които имаше чаши, буркани и разни други стъкларии. А после ритмичното сътресение на света стана това, което беше било още отначало — звънене на телефон.

Бях на седалката на лунохода, стисках кормилото и се бях навел чак до него; бях с ушанка и валенки, кислородната маска висеше на врата ми. Зелената кутия на пода звънеше. Вдигнах слушалката.

— Мърда с мърда! — викна в ухото ми нечий чудовищен бас. — Чий го крепиш там бе, х… скапан?

— Кой се обажда?

— Началникът на ЦУП полковник Халмурадов. Събуди ли се бе?

ЦУП беше Центърът за управление на полета.

— Да.

— Ще те е… в гъза! Шейсет — нула. Действай!

— Слушам, шейсет — нула! — викнах, ухапах устната си до кръв и се вкопчих в кормилото.

— Педераст — чу се в слушалката и после се чуха някакви неразбираеми звуци — явно полковникът говореше с някакви други хора. После нещо избибипка и се чу друг глас, безличен и механичен:

— Пиийсет и девит… пийсет и осим…

Хем ме беше срам, хем не разбирах нищо — бях в такова състояние, когато човек или почва да охка, или да ругае; мисълта, че насмалко не съм направил нещо непоправимо, ме изгаряше. Слушах избухващите в ушите ми числа, мъчех се да разбера какво става и накрая осъзнах, че май не съм направил нищо лошо. Бях бутнал купичката с компота настрани и бях станал от масата, понеже не ми се ядеше. Следващото беше телефонът — и бях вдигнал слушалката.

— Трийстри…

Забелязах, че луноходът е оборудван за полет. Празните преди полички сега бяха пълни — на долните лъщяха консерви свинско в собствен сос „Великата китайска стена“, на най-горната имаше планшет, канче, отварачка и пистолет в кобур, лепнати с лепенка. До левия ми крак имаше червена ламаринена бутилка с надпис „Огнеопасно“, а до десния — алуминиев бидон. Мъничката крушка на стената се отразяваше в него; а под нея беше окачена карта на Луната, на която имаше две черни точки — под долната пишеше „Място на кацане“. На един пирон до картата висеше червен флумастер.

— Шснайсе…

Окулярите бяха черни — така и трябваше да бъде, след като луноходът беше в кожуха на обтекателя.

— Деит… Осим…

„Секундите на предстартовото броене — спомних си думите на другаря Урчагин — са единица, умножена по милионния телевизионен тираж на историята.“

— Три… Две… Ино… Старт.

Някъде далече отдолу се чу грохот, с всяка секунда ставаше все по-силен и скоро надмина всички мислими граници — все едно че стотици чукове блъскаха по железния корпус на ракетата. После тя се раздруса и няколко пъти си натресох главата в стената пред мен — ако не беше ушанката, сигурно щеше да ми се пръсне черепът. Няколко консерви се търкулнаха на пода, после друсна така, че си помислих, че сме катастрофирали — и в следващия момент в слушалката — още ми беше до ухото — се чу:

— Омон! Летиш!

— Напред! — викнах аз. Грохотът премина в равномерно мощно бучене, друсането намаля и стана като люшкане на влак. Затворих, но телефонът веднага пак иззвъня.

— Омон, как си?

Беше Сьома Аникин — на фона на монотонната информация за началото на полета.

— Добре съм — казах. — Обаче защо така изведнъж и…

— Мислехме, че ще отменят старта, понеже не можеха да те събудят. Нали всичко обаче е изчислено — от това зависи траекторията. Звъняха ти, даже пратиха един боец да думка по обтекателя с чук, обаче…

— Ами…

Няколко секунди мълчахме.

— Чуй ме — каза накрая Сьома. — Аз имам още четири минути, не повече — нали трябва да откача степента. С всички се сбогувах, а с тебе… Понеже няма да се видим вече, нали…

Нищо не ми дойде наум. Единственото, което изпитвах, беше неудобство и тъга.

— Омон — пак се обади Сьома.

— Да — казах. — Чувам те. Вече летим, разбираш ли?

— Да — каза той.

— Как си? — попитах го. Разбирах глупостта, дори обидата във въпроса си.

— Нормално. А ти?

— И аз. Ти какво виждаш?

— Нищо. Тук няма люкове. И много бучи.

— И при мене — казах и млъкнах.

— Е — каза Сьома, — време ми е вече. Знаеш ли какво? Като кацнеш на Луната, спомни си за мен, а?

— Ама разбира се — казах му.

— Просто си спомни за Сьома — първата степен. Обещаваш ли?

— Обещавам.

— Обаче на всяка цена трябва да стигнеш и да направиш всичко, каквото трябва, чу ли ме?

— Да.

— Е, сбогом.

— Сбогом, Сьома.

Слушалката прещрака, а после се чу гласът на Сьома — извиси се над пукането по връзката и над рева на двигателите; той пееше любимата си песен:

— Аааа в Африка реките са широки,

аааа в Африка върховете са високи,

и крокодили-хип’потами

и шимпанзета по пижами

а-а… а-а… ааааа

Нещо запращя — все едно късаха хасе — и после се чу сигнал „заето“, но за миг — ако не ми се е сторило — песента като че ли премина във вик. Корабът пак се друсна, подхвърли ме така, че си ударих гърба в тавана и изпуснах слушалката. По това как се промени шумът на двигателите разбрах, че се е включила втората степен. Най-страшното за Сьома сигурно беше било да включи двигателя. Представих си какво му е било — да счупи предпазното стъкло и да натисне червения бутон, като знае, че след секунда огромните дюзи ще блъвнат огън. После си спомних за Ваня и вдигнах телефона, но пак даваше заето. Натиснах го няколко пъти и викнах:

— Ваня! Ваня! Чуваш ли ме?

— Кой е? — обади се той най-после.

— Сьома вече…

— Знам — каза той. — Чух всичко.

— Ами ти?…

— След седем минути — каза той. — Знаеш ли за какво си мисля?

— За какво?

— Ами като бяхме деца… ловяхме гълъби. Вземахме щайга — от онези, от българските домати, знаеш ги, трошим хляб на земята и подпираме щайгата с пръчка, вързана с връв — десетина метра, не повече. И се крием зад някоя пейка или в храстите и като гълъбът влезе, дръпваме връвта и щайгата го захлупва.

— И аз съм го правил — казах.

— Обаче помниш ли как щом щайгата го захлупи, гълъбът почва да се блъска в нея и тя чак подскача?

— Помня — казах.

Ваня не каза нищо.

Вече беше започнало да става студено. И се дишаше по-трудно — след всяко движение трябваше да си поемам дъх, все едно съм качвал стълби на бегом. Посегнах към кислородната маска.

— И друго помня — каза Ваня. — Как дялкахме главичките на кибритени клечки и пълнехме гилзи. Като я натъпчеш и я сплескаш отпред — обаче отстрани трябва да й направиш дупчица — и редиш до нея четири клечки…

— Космонавт Гречка — чу се в слушалката басът, който ме беше събудил преди старта. — Готов за…

— Слушам — отговори Ваня, без да му обръща внимание. — И после увиваш гилзата с конец, още по-добре беше с лепенка, понеже конецът се хлъзга, нали. И като хвърляш бомбичката от седмия етаж, за да гръмне още във въздуха, трябват четири клечки. А ако…

— Прекрати разговорите — каза басът. — Кислородната маска — наложи!

— Слушам… Обаче не трябва да ги драскаш на кибрита, най-хубаво е с фас. Иначе се изместват от дупката…

Не чух нищо друго — само пращене в слушалката. После корабът пак се люшна и се ударих в стената и пак се чу „заето“. Беше се включила третата степен. Просто не можех да осъзная, че приятелят ми Ваня току-що — също така скромно, както всичко, което правеше — е загинал на четиридесет и пет километра над Земята. Не ми беше мъчно — дори напротив, изпитвах някаква еуфория.

И изведнъж забелязах, че губя съзнание. Тоест не че губя, а че идвам в съзнание. Допреди секунда бях държал слушалката до ухото си — и ето че я виждам на пода, главата ми се върти и я гледам тъпо. Допреди миг кислородната маска беше на врата ми — и сега въртя глава да се освестя, а тя е на пода до слушалката. Разбрах, че ми свършва кислородът, сграбчих маската и я притиснах до устата си — и веднага ми олекна, но усетих, че ми е студено. Закопчах всичките копчета и смъкнах ушите на ушанката. Ракетата пак друсаше, но лекичко. Спеше ми се — и макар да знаех, че не бива да заспивам, не можах да издържа — опрях ръце и глава на кормилото и затворих очи.

Сънувах Луната — такава, каквато я рисуваше Митьок като дете: черно небе, бледожълти кратери и далечни назъбени планини. Вдигнала предните си лапи чак до муцуната си, една мечка със Звезда на Герой бавно и плавно вървеше към пламтящото на хоризонта Слънце — от страдалчески озъбената й уста се беше стекла засъхнала струйка кръв. Мечката спря и се обърна към мен. Гледаше ме. Аз също се взрях в застиналите й сини очи.

— И аз, и целият този свят сме просто само нечия мисъл — тихо каза мечката.

Събудих се. Беше съвсем тихо. Някаква част от съзнанието ми очевидно беше поддържала връзка с околния свят и тишината ме беше събудила като звън на будилник. Наведох се към окулярите и видях Земята.

Зачудих се колко ли съм спал — и не можах да разбера. Поне няколко часа: вече бях гладен и погледнах горната лавица — нали там бяха сложили отварачка. Обаче не я видях. Реших, че е паднала на пода, и се наведох да видя, но в този момент иззвъня телефонът.

— Ало?

— Ра, приемам. Омон, чуваш ли ме?

— Тъй вярно, другарю началник полет.

— Всичко е нормално. Имаше една сложност — телеметрията отказа. Не че отказа, нали разбираш, обаче включиха друга система паралелно и основната се скапа. Даже свалихме контрола за две-три минути. Когато не ти стигаше въздух, помниш ли?

Говореше странно — възбудено и бързо. Реших, че сигурно е изнервен, макар да ми мина през ума, че може и да е пиян.

— Обаче как ни изплаши само, Омон! Насмалко да отложим пуска заради тебе — не можехме да те събудим.

— Виноват, другарю началник полет.

— Нищо, нищо. Не си виновен ти. Просто ти бяха дали много приспивателно преди Байконур. Засега всичко върви отлично.

— Къде съм в момента?

— Вече си на работна траектория. Летиш към Луната. Ама ти и ускорението от орбита ли проспа?

— Така излиза. Ото…

— Ото си изпълни задачата. Не виждаш ли, че обтекателя го няма? Направихте обаче две излишни обиколки, понеже той отначало се уплаши и не искаше да включи ракетния блок. После обаче събра кураж и… Ами — прати ти последен поздрав.

— А Дима?

— Дима ли? Дима е добре. Автоматиката на прилуняването на инерционния участък не работи. А, той трябва да направи корекция… Матюшевич, чуваш ли ни?

— Тъй вярно — чу се в слушалката гласът на Дима.

— Значи сега си почиваш — каза началник полета. — Връзка утре в петнайсет нула-нула, после корекция на траекторията. Отбой.

Затворих, долепих очи до окулярите и загледах синия полукръг на Земята. Много бях чел как всички космонавти се възхищавали на планетата ни от космоса. Пишеха за някаква приказно красива омара, че светлините на градовете на тъмната страна приличали на огромни огньове и че на светлата страна се виждали даже реките — обаче да ви кажа, всичко това изобщо не е вярно. От космоса Земята прилича на голям училищен глобус, при това ако го гледаш през запотените стъкла на противогаз. Гледката бързо ми омръзна, отпуснах глава на ръцете си и заспах.

Когато се събудих, Земята вече не се виждаше — можех да видя само размитите от оптиката точици на звездите — далечни и недостижими. Представих си битието на огромното нажежено кълбо, увиснало без никаква опора в ледената пустота на милиарди километри от съседните звезди, тези мънички светещи точици, за които се знае само, че ги има, пък и това не е сигурно, понеже звездата може да умре, но светлината й още дълго ще се носи на всички страни и значи всъщност не знаем нищо за звездите освен това, че животът им е страшен и безсмислен, след като движението им в пространството е предопределено навеки и се подчинява на законите на механиката, които не оставят дори надежда за случайна среща. Но пък нали и ние, хората, мислех си, уж се срещаме, смеем се, тупаме се по раменете и се разделяме, но в нещо като някакво особено измерение, където понякога уплашено надзърта съзнанието ни, също така неподвижно висим в пустотата, където няма горе и долу, вчера и утре, няма надежда да се приближим до някой друг или поне по някакъв начин да проявим волята си и да променим съдбата; ние съдим за това, което става с другите, по достигащия до нас колебливо-лъжлив светлик и цял живот вървим към това, което мислим за светлина, въпреки че източникът й отдавна вече може да не съществува. И още нещо си мислех — че цял живот съм се стремил да се извися над тълпите работници и селяни, военнослужещи и творческа интелигенция, и сега, увиснал в блестящата чернота на невидимите конци на съдбата и траекторията, разбирам, че да станеш небесно тяло е горе-долу същото като да си осъден на доживотен затвор и да изкараш предварителния арест във влак, който върти в кръг по околовръстната, без изобщо да спира.

13

Летяхме със скорост два и половина километра в секунда. Инерционната част на полета беше приблизително три денонощия, но имах чувството, че летим поне седмица. Сигурно защото Слънцето минаваше пред оптиката по няколко пъти на ден и всеки път се любувах на невероятно красиви изгреви и залези.

От огромната ракета беше останал само лунният модул, който се състоеше от степента за корекция и спиране, в която беше Дима Матюшевич, и спускаемият апарат, тоест луноходът. За да не харчим гориво излишно, обтекателят беше отделен и луноходът сега беше в открития космос. Лунният модул летеше всъщност със задницата напред, с главната дюза към Луната, и постепенно започна да ми прилича с нещо на прохладния лубянски асансьор, който от механизъм за спускане под земята се беше превърнал в приспособление да се качиш на земята. Отначало лунният модул се издигаше и издигаше над Земята, а после постепенно стана така, че вече падаше на Луната. Но имаше и разлика. Когато бях в асансьора, се качвах и слизах с главата нагоре. А от земна орбита излетях с главата надолу и чак после, след едно денонощие полет, се оказа, че вече съм с главата нагоре и все по-бързо и по-бързо падам в някакъв черен кладенец, вкопчен в кормилото на колелото, и очаквам несъществуващите му колела беззвучно да тупнат на Луната.

Имах време да си мисля за подобни неща, защото засега нямах никаква работа. Често ми се искаше да си поприказвам с Дима, но той непрекъснато беше зает с разни сложни операции за коригиране на траекторията. От време на време вдигах слушалката и чувах как говори с инженерите от ЦУП:

— Четирийсет и три градуса… Петдесет и седем… Отклонение… Поправка…

Слушах го, после затварях. Доколкото знаех, задачата на Дима беше да засече с един от оптичните уреди Слънцето, с друг — Луната, да измери не знам какво си и да предаде резултатите на Земята, където трябваше да сравнят реалната траектория с първоначалната и да изчислят коригиращия импулс на двигателите. Ако можеше да се съди по това как на няколко пъти рязко се друснах на велосипеда, Дима се справяше със задачата си.

Когато друсането спря, изчаках половин час, вдигнах слушалката и казах:

— Ало? Дима?

— Да — отговори той както винаги кратко и сдържано.

— Коригира ли траекторията?

— Май да.

— Трудно ли беше?

— Нормално.

— А бе, искам да те питам — казах му, — къде ги научи тия градуси? Не сме ги минавали на занятията.

— Две години бях в ракетно-стратегическите — каза той. — Системата е същата, само че се ориентираш по звездите. И без радиовръзка — смяташ си всичко сам на калкулатора. Сбъркаш ли, отиваш на кино.

— А ако не сбъркаш?

Дима не отговори.

— Като какъв служеше?

— Оперативен дежурен. После станах стратегически.

— Какво значи това?

— Всъщност нищо. Ако си в оперативно-стратегическа ракета, си оперативен. Ако си в стратегическа — значи си стратегически.

— Тежко ли беше?

— Нормални дежурства. Един ден работиш, три почиваш.

— Значи затова си побелял… Всичките ли сте побелели?

Дима пак не отговори.

— Понеже отговорността е голяма, нали?

— Не. Става от учебните пускове — неохотно каза той.

— Какви учебни пускове? А, когато на последните страници на вестниците пишат с мънички буквички да не се влиза в еди-кой си квадрант, тези ли?

— Да.

— Те чести ли са?

— Зависи. Обаче всеки месец хвърляш чоп. Дванайсет пъти годишно. Ескадрилата е двайсет и пет души. И побеляваме.

— Ами ако не искаш да хвърляш чоп?

— То само така се казва. Всъщност преди учебния пуск закапечето дава на всички затворен плик. И чопът ти е там, ако ме разбираш.

— И не можеш да откажеш?

— Не можеш. Можеш само да напишеш молба да те приемат в отряда на космонавтите. Обаче трябва да извадиш голям късмет.

— И вадите ли го?

— Е, аз нали го извадих.

Дима явно не искаше да говори, така че затворих.

Следващия път му се обадих, когато до спирането оставаха само няколко минути. Срам ме е да го кажа, но ме беше овладяло безчовечно любопитство дали Дима ще се промени пред… А бе исках да проверя дали ще е също така сдържан като в предишния ни разговор, или близкият край на полета ще го е направил по-разговорчив. Така че вдигнах слушалката и казах:

— Дима? Омон се обажда.

И чух:

— Звънни след две минутки! Радиото работи ли ти? Бързо го пусни!

И затвори. Говореше развълнувано и реших, че предават нещо за нас. По „Маяк“ обаче свиреше музика — чух само края на синтезатор — и после тишина. Чу се сигналът за точно време и разбрах, че някъде в Москва било не знам колко си часът. Изчаках мъничко и пак вдигнах слушалката.

— Чу ли? — все така развълнувано попита Дима.

— Чух — казах. — Обаче само края.

— Позна ли го?

— Не — признах си.

— „Пинк Флойд“ бе! „One of These Days“.

— Да не е поздрав към някой трудов колектив?

— Е, чак пък толкова — изпръхтя Дима. — Това е сигналът на програма „Наука“. От „Meddle“. Абсолютен ъндърграунд.

— Обичаш „Пинк Флойд“, така ли?

— Че как! Целия го бях събрал. Ти не ги ли обичаш?

За пръв път го чувах да говори така развълнувано.

— Е, обичам ги — казах. — Обаче не всичко. Има една плоча с крава…

— „Atom Heart Mother“ — каза Дима.

— Нея я харесвам. И онази другата, двойната, дето седят на двора и на стената има картина на същия двор и…

— „Ummagumma“.

— Може. Не знам. Обаче онова там изобщо не е музика.

— Точно така. Това са лайна с говна, не е никаква музика! — кресна в слушалката нечий глас и ние с Дима млъкнахме.

— А бе музика си е — каза накрая Дима. — Истинска музика. Накрая нали са записали пак „Sauseful of Secrets“. Тембърът е различен, не е като в „Nice Pair“. Вокалът също. И пее Гилмър.

Не го знаех.

— И кое най ти харесва от „Atom Heart Mother“? — попита Дима.

— На втората страна има две песни… знаеш ги. Едната е само с китара, бавна… Втората е с оркестър. Много ми харесва. Там та-та-та-та-та-та-та-та там-трам тра-та-та…

— А, ясно — каза Дима. — „Summer Sixty Eight“. Другата е „If“.

— Сигурно — казах. — А на тебе коя плоча ти е любимата?

— Аз нямам любими плочи — надменно каза Дима. — Обичам музиката, а не плочите. От „Meddle“ например харесвам първото парче. За ехото. Направо се разплаквам, като го чуя. С речник съм го превеждал. Ал-ба-трос… и така нататък… And help me understand the best I can…

Дима преглътна и млъкна.

— Ама ти май добре знаеш английски — казах му.

— Знам. И в ракетните ми го казваха. Закапечето. Не е там въпросът, разбираш ли? Номерът е, че така и не намерих една плоча. През последната отпуска специално ходих до Москва, четиристотин рубли носех в джоба. Обикалях къде ли не — никой изобщо не беше чувал за нея.

— Коя е тая плоча?

— Сигурно не я знаеш. Музика към един филм. „Забриски пойнт“. Зи-ей-би-ар-ай-ес-кей-ай-и. „Zabriskie Point“.

— А, знам я — казах. — Имам я. Само че не на плоча, а на запис. Нищо особено… Дима, ти… Защо млъкна? Ей, Дима!

В слушалката се чуваше само пукане. Накрая Дима попита:

— На какво прилича?

— Как да ти кажа… — Замислих се. — „Море“ слушал ли си?

— Да. Само че не е „Море“, а „More“.

— Ами горе-долу същото. Обаче без да пеят. Най-обикновен саундтрак. Значи щом си слушам „Море“, си слушал и нея. А бе „Пинк“, бе — саксофон и синтезатор. Втората стра…

Слушалката изпращя и главата ми направо щеше да се пръсне от рева на Халмурадов:

— Ра, стига сте дрънкали! Нямате ли си работа? Подгответе автоматиката за меко кацане!

— Стига вече де, отдавна е готова! — викна Дима.

— Тогава започнете ориентацията на оста на спирачния двигател по лунната вертикала!

— Добре.

Погледнах в космоса и видях Луната. Вече беше съвсем близо — и картината пред очите ми щеше да напомня флага на Петлюра, ако горната й част не беше черна, а синя. Телефонът пак иззвъня. Пак беше Халмурадов.

— Внимание. На „три“ включваш спирачния двигател!

— Разбрано — отговори Дима.

— Едно… две…

Затворих.

Двигателят се включи. Всичко се тресеше, залитнах към стената и си ударих рамото, после се натресох с гръб в тавана, чу се грохот — и разбрах, че Дима вече е отишъл в безсмъртието: без да се сбогува. Не му се разсърдих — ако не се броеше последният ни разговор, той винаги беше мълчалив и навъсен, пък и кой знае защо, ми се струваше, че докато е седял по цяло денонощие в своята междуконтинентална балистична, е научил нещо специално, нещо, което завинаги му е дало правото и да не се здрависва, и да не се сбогува.

Пропуснах момента на кацането. Друсането и грохотът просто спряха, погледнах през окулярите и видях същата тъмнина като преди старта. Отначало си помислих, че е станала авария, но после си спомних, че беше планирано да кацна в лунната нощ.

Зачаках — и аз не знам какво — и после телефонът пак звънна.

— Халмурадов се обажда — чу се в слушалката. — Всичко наред ли е?

— Тъй вярно, другарю полковник.

— Ей сега ще се включи телеметрията — каза той — и ще се спуснат направляващите. Щом стигнеш повърхността — докладваш. Обаче дръж контра, нали?

И добави малко по-тихо, встрани от слушалката:

— Унд-дер-хрунд, мамицата ви!

Луноходът се люшна и отвън се чу глух тътен.

— Напред — каза Халмурадов.

Това може би беше най-тежката част от задачата ми — трябваше да се спусна по две тесни релси, опрени в лунната повърхност. Имаха специални ръбове, така че луноходът не можеше да се обърне, но все пак оставаше опасността едната да е стъпила на някой камък и тогава можеше да се килне и да стане белята. Завъртях педалите и скоро усетих, че тежката машина тръгва надолу. Ударих контра, но набралата инерция тежка машина ме повлече надолу; внезапно нещо изтрака, контрата се скапа, краката ми със страшна скорост завъртяха няколко пъти педалите на обратно; луноходът неудържимо се плъзна надолу, люшна се и спря на осемте си колела.

Бях на Луната. Но не изпитвах никакви въодушевени емоции — просто мислех, че трябва да закача веригата. И тъкмо когато я закачих, телефонът иззвъня. Беше началник полета. Говореше официално и тържествено.

— Другарю Кривомазов! От името на целия команден състав на ГлавЦУП, който в момента е при мен, ви поздравявам с прилуняването на съветската автоматична станция „Луна-17Б“!

Чуха се ръкопляскания и гърмежи и разбрах, че отварят шампанско. Чух и музика — някакъв марш; беше като далечен фон на пукота на тапите в слушалката.

14

Детските ми мечти за бъдещето се бяха родили от онази тиха тъга, характерна за отделените от останалия живот вечери, когато си легнал до нечий недотлял огън, колелото ти е на тревата до тебе, западът лилавее от светлината на току-що залязлото слънце, а на изток вече изгряват първите звезди.

Малко неща бях видял и още по-малко изпитал, но много неща ми харесваха и си мислех, че полетът до Луната ще ги обедини всичките — всичко, което съм подминавал с надеждата да го намеря после, веднъж и завинаги; откъде можех да знам, че човек зърва най-хубавото в живота си само за миг, с крайчеца на окото си? Като дете често си представях извънземни пейзажи — студена белезникава светлина, осеяни с кратери каменисти равнини; далечни скалисти зъбери, черно небе с пламтящо в него слънце и наоколо блестящи звезди; представях си дълбок цели метри космически прах, представях си камъните, лежали милиарди и милиарди години на лунната повърхност — не знам защо, но много ме впечатляваше мисълта, че лежат там неподвижно от толкова дълго и че просто мога да се наведа и да взема някой — а ръката ми ще е в скафандър. Мислех си как ще вдигна глава и ще видя синия диск на Земята — как ще е леко размит, все едно го гледаш през запотените стъкла на противогаз — и как тази най-висша в живота ми секунда ще ме свърже с всички моменти, когато ми се е струвало, че съм на прага на нещо непостижимо и вълшебно.

Всъщност Луната се оказа съвсем мъничка, черна и задушна, само от време на време светваше жълтеникавата лампичка; оказа се мрак зад безполезните окуляри и неспокоен неудобен сън на глождещата седалка — спиш превит на две, опрял глава на ръцете си, които стискат кормилото.

Движех се бавно, по пет километра на ден, и изобщо не си представях как изглежда заобикалящият ме свят. Всъщност това царство на вечния мрак може би не изглеждаше никак — освен мен тук нямаше никого, така че на кого да му изглежда нещо, а и не включвах фара, за да не изтощя акумулатора. Теренът явно беше равен, защото машината вървеше без проблеми. Не можех обаче да завъртя кормилото — очевидно беше заяло при кацането, — така че ми оставаше само да въртя педалите. И ходенето по нужда също беше страшно неудобно — ама толкова, че се стисках до последно, както навремето в детската градина следобед. И все пак пътят ми до космоса беше толкова дълъг, че не позволявах на никакви мрачни мисли да ме завладеят и дори бях щастлив.

Минаваха часове и дни; спирах само за да отпусна глава върху ръцете си и да поспя. Консервите вече свършваха, водата в бидона също; всяка вечер продължавах с един сантиметър червената черта на картата пред очите ми и тя все повече се приближаваше към мъничкото черно кръгче, където трябваше да свърши. Кръгчето приличаше на обозначение на метростанция; много се дразнех, че не са му дали име, и написах до него „Zabriskie Point“.

Стисках никелираната топка от кревата в джоба на ватенката си и вече цял час се взирах в етикетчето с надпис „Великата китайска стена“. Представях си топлите ветрове над полетата на далечния Китай и досадно звънящият телефон на пода само ми пречеше; все пак след малко го вдигнах.

— Ра, защо не отговаряш? Защо си светнал и не караш? Виждам те на телеметрията.

— Почивам, другарю началник полет.

— Докладвай показанията на километража.

Погледнах цифричките зад кръглото стъкълце.

— Трийсет и два километра и седемстотин метра.

— Изгаси светлината и слушай. Според нашата карта вече стигаш.

Сърцето ми подскочи — според моята карта до черното кръгче имаше още много път.

— Къде да стигам?

— До модул „Луна 17Б“.

— Ама нали аз съм „Луна 17Б“!

— И какво от това? Те също бяха „Луна 17Б“.

Май пак беше пиян. Но разбрах какво има предвид. Ставаше дума за експедицията за доставяне на образец от лунната почва — тогава на Луната бяха кацнали двама космонавти: Пасюк Драч и Зураб Парцвания. С малка ракета, която бяха изстреляли към Земята — с петстотин грама почва в нея; след това бяха живели на лунната повърхност минута и половина и се бяха застреляли.

— Сега внимателно, Омон! — каза началник полета. — Много внимателно. Намали скоростта и включи фаровете.

Щракнах копчето и долепих очи до окулярите. През оптиката чернотата пред лунохода приличаше на безкраен сводест тунел. Виждах ясно само малък каменист участък — може би базалтов, прерязан през метър — метър и половина от издигнати напречни ивици — приличаха на мънички дюни; странното беше, че изобщо не ги усещах, докато карах.

— Е? — чу се в слушалката.

— Нищо не виждам — отговорих.

— Изключи фаровете и дай напред. Без да бързаш.

Карах още четирийсетина минути. После луноходът опря в нещо и вдигнах слушалката.

— Земя, тук Луна. Има нещо. Приемам.

— Включи фаровете.

Точно пред лунохода видях две ръце в черни кожени ръкавици; пръстите на дясната стискаха дръжката на лопатка, в която все още имаше малко пясък и дребни камъчета, а тези на лявата — матово-лъскав „Макаров“. Между двете ръце се виждаше нещо тъмно. Вгледах се и видях вдигната яка и над нея ушанка; рамото и част от главата на трупа бяха закрити от колелото на лунохода.

— Какво виждаш, Омон? — задъха се слушалката.

Описах с няколко думи това, което виждах.

— А пагоните? Пагоните какви са?

— Не се виждат.

— Дай половин метър назад.

— Луноходът не може да върви назад — казах му. — Контрата не позволява.

— Ух!!!… А бе, казвах му аз на главния конструктор… — Началник полета явно се ядоса. — Не знам кой е, разбираш ли — Зура или Паша. Зура беше капитан, а Паша — майор. Добре, стига — изключвай фаровете, че ще скапеш акумулаторите.

— Слушам — казах, но преди да изпълня заповедта, погледнах още веднъж неподвижните ръце и ушанката. После натиснах педалите. Известно време не можах да тръгна, но после стиснах зъби и натиснах още по-силно. Предницата на лунохода се надигна, после се спусна — и минах.

— Напред — чу се в слушалката гласът на Халмурадов. — Изоставаш от графика.

Пестях енергията и почти непрекъснато карах на тъмно — включвах фаровете само за по няколко секунди, за да погледна компаса, въпреки че това беше безсмислено — нали кормилото беше заяло. Но така ми нареждаха от Земята. Много е сложно да опиша усещанията си: мрак, тясно и тъмно, пот по челото, натискаш с крака и се полюшваш — може би така се чувства плодът в майчината утроба.

Съзнавах, че съм на Луната. Но огромното разстояние, което ме отделяше от Земята, си беше чиста абстракция. Струваше ми се, че хората, с които говоря по телефона, са някъде съвсем до мен — не защото чувах гласовете им в слушалката съвсем ясно, а защото не можех да си представя как служебните отношения и личните чувства, които ни свързват — нали са нещо съвсем нематериално — могат да прескочат няколкостотин хиляди километра. Най-странното обаче беше, че със същото невъобразимо разстояние се приближиха спомените ми от детството.

Като ученик лете ходех в едно село край Москва и по цял ден карах колело — навъртах по трийсет-четирийсет километра. Кормилото беше пуснато много надолу и трябваше да карам прегърбен — като в лунохода. Сега, може би заради тази поза, започнаха разни халюцинации. Унасях се, заспивах с отворени очи — в тъмното това изобщо не е сложно — и ми се струваше, че виждам как сянката ми лети назад по асфалта под краката ми, виждам бялата пунктирна линия по средата на шосето, вдишвам бензина на някоя отминала ме кола. Започна да ми се струва дори и че чувам рева на камионите край себе си и свистенето на гумите по асфалта, и само звънът на телефона ме вадеше от това състояние. След това обаче отново изпадах от лунната реалност, озовавах се пак на шосето — и разбирах колко много значат за мен часовете, прекарани на него.

Веднъж се обади другарят Кондратиев и почна да ми декламира стихотворения за Луната. Тъкмо се чудех как по-възпитано да му кажа да спре, когато той почна едно, което още от първите редове ми се стори снимка на душата ми.

Свято вярвахме с тебе в това битие,

младост моя, но, виж, удивително,

днес поглеждам назад и го виждам, че е

и по цвят, и по форма съвсем недействително.

Всъщност то си е синкаво-лунен светлик

между тебе и мен, между да и обаче;

и изчезваш завинаги миг подир миг

към Луната сияйна поела с бегача.

И отдавна…

Изхлипах и другарят Кондратиев веднага спря.

— А после? — попитах го.

— Забравил съм го — каза другарят Кондратиев.

Не му повярвах, но знаех, че няма смисъл да споря или да го моля.

— За какво мислиш сега? — попита ме той.

— За нищо — казах.

— А, не — каза той. — В главите ни винаги се върти по някоя мисъл. Кажи ми за какво мислиш.

— Спомням си детството — казах неохотно. — Как карах колело. Много приличаше на това сега. Същото ниско кормило, само че пред мен беше светло и духаше ветрец и… не разбирам…

— Какво не разбираш?

— Ами нали карах към канала… Къде все пак…

Другарят Кондратиев не отговори, после тихо затвори телефона.

Включих „Маяк“ — между другото, не вярвах съвсем, че е „Маяк“, въпреки че ни уверяваха в това през две минути.

— Седмина синове е дарила на Родината Мария Ивановна Плахута от село Мали Перехват — заговори в ранния работен следобед някъде далече в Русия женски глас. — Двама от тях, Иван Плахута и Василий Плахута, сега са в редовете на армията, в танковите войски на Министерството на вътрешните работи. Те ни молят да поздравим майка им с шеговитата песен „Самовар“. Изпълняваме молбата ви, млади бойци. Мария Ивановна, за вас днес ще пее любимецът на целия СССР Артьом Плахута — той с удоволствие откликна на поканата ни, още повече че и самият той се е уволнил като старши сержант осем години преди братята.

Задрънчаха чинели, задрънкаха струни и един глас — наблягаше на „р“-то, все едно се блъска в рейса — запя:

— О-ох, че са-мо-варрр гор-ррещ!

Затворих. Призля ми от тези думи. Спомних си побелялата глава на Дима и кравата от „Atom Heart Mother“ и ме полазиха студени тръпки. Изчаках една-две минути и когато реших, че песента вече трябва да е свършила, пак завъртях черното копче. За секунда беше тихо, а после спотаилият се за тази секунда баритон пак гръмна:

Гадовете с чай пои-йхме

и със огън ги напп-пихме!

Този път изчаках дълго и когато пак включих радиото, говореше водещата:

— …ка поздравим нашите космонавти и всички онези, чийто земен труд прави възможна небесната им вахта. За всички тях днес ще…

Внезапно потънах в неочаквани мисли, по-точно направо се продъних в една от тях, както се пропада под лед — и чух радиото чак след няколко минути, когато тежкият хор на далечни басове вече редеше последните тухли в монументалното здание на песента. Но въпреки че изцяло се бях изключил от реалността, продължавах автоматично да въртя педалите и при всяко натискане да местя дясното си коляно встрани — така не си настъпвах пришката, която ми беше излязла.

Порази ме следното.

Ако сега, затворил очи, бях — доколкото човек изобщо може да е някъде — на призрачното шосе и несъществуващият асфалт и листакът и слънцето бяха толкова реални, все едно наистина се спусках надолу без контра; ако, забравил за Zabriskie Point, до който оставаше съвсем малко, все пак съм бил щастлив, макар и само за секунди — не означаваше ли това, че още тогава, като дете, когато бях просто неотделена още частица на потопения в лятното щастие свят, когато наистина летях с колелото си по асфалтовата лента срещу слънцето и вятъра, без изобщо да ме е грижа какво ме чака — не означаваше ли това, че още тогава всъщност съм карал по мъртвата черна лунна повърхност и съм виждал само онова, което е прониквало в съзнанието ми през кривите окулярчета на сгъстяващия се около мен луноход?

Е, сбогом, любими полета,

излитаме утре в небето.

И ти си една,

другарко Луна,

във целия космос сама…

15

„Социализмът е строй на цивилизовани кооператори, воглаве с един чудовищен Распутин, който строй се копира и фотографира не само от големи групи колективни пропагандисти и агитатори, но и от колективните организатори, които имат различно място в исторически формиралата се система на използване на аеропланите срещу нуждите и бедствията на нисколетящата конница, която умира и загнива, но е също така неизчерпаема, както и реорганизацията на Рабкрин.“

Над този изписан със златни букви текст имаше табло със златен остробрадичък профил и написано извито „ЛЕНИН“, оградено с две маслинени клонки от станиол. Често минавах оттам, но винаги имаше хора и не смеех да се приближа. Огледах внимателно цялата конструкция: увито в червен плюш табло, около метър на метър. Беше закачено на стената с две диагонални шнурчета, излизащи от горните ъгли, и с малка кукичка по средата на страничната летва. Огледах се. Беше време за почивка и в коридора нямаше никого. Отидох до прозореца — алеята към столовата беше празна, чак откъм края й бавно се приближаваха два лунохода — караха ги Юра и Лена. Беше тихо, само от първия етаж се чуваше потрепването на топче за тенис. Обзе ме меланхолия — кой ли имаше право да играе по време на почивката? Вдигнах кукичката и отместих таблото. Зад него, точно по средата, имаше боядисан в златно шалтер. Присви ме под лъжичката, но посегнах и го вдигнах.

Чу се звънене и още преди да разбера какво е това, усетих, че съм направил нещо страшно и със себе си, и с целия свят. Звъненето прозвуча пак, този път по-силно, и изведнъж осъзнах, че и шалтерът, и червената вратичка, която бях отворил, и целият коридор — че не са истински, защото всъщност не стоя пред шалтера, ами седя прегърбен във възможно най-неудобна поза в някакво много тясно място. Звъненето се чу пак и за няколко секунди луноходът се сгъсти около мен. При следващото звънене в съзнанието ми се мярна, че всъщност вчера, преди да наведа глава до кормилото, червената черта на картата беше стигнала точно до черното кръгче с надпис „Zabriskie Point“.

Телефонът иззвъня, вдигнах го и чух баса на полковник Халмурадов:

— Наспа ли се бе, мърда?

— Ти си мърда — викнах ядосано, но Халмурадов се разсмя доволно и разбрах, че изобщо не се е разсърдил.

— Оставиха ме сам тук в ЦУП-а — обясни ми той. — Всички заминаха за Япония, ще правим съвместен полет. Псадзер Владиленович ти праща много здраве, много съжалява, че не успя да се сбогувате, обаче всичко се реши в последния момент, нали разбираш. Мене ме оставиха при теб. Значи днеска слагаш радиомаяка. И край. Дотегнало ти е вече сигурно. Доволен ли си?

Не казах нищо.

— Ама ти да не би да ми се сърдиш? Стига де, Омон! За онова, дето ти го казах ли? Недей така. Ти тогава направо ни прееба всичките, насмалко да отменим полета… — Халмурадов също помълча. — Ама и ти си един, като гимназистка… Ти мъж ли си бе? Знаеш ли какъв ден е днес?

— Знам — казах.

— Закопчай се хубаво — загрижено почна да ме поучава Халмурадов. — И шалчето на гърдите. Лицето…

— Знам — прекъснах го.

— Значи първо слагаш очилата, после се омотаваш с шала, ушанката най-отгоре. И да й стегнеш връзките, да не забравиш. Ръкавиците също. Ръкавите и крачолите ги стягаш с вървите, понеже вакуумът не се шегува, нали така? И ще можеш да издържиш три минути. Разбра ли?

— Разбрах.

— Не „разбрах“, а „тъй вярно“, мърда с мърда! Щом се приготвиш — докладвай.

Казват, че в последните минути преди смъртта човек виждал живота си като на обратен кадър. Не знам. При мен нямаше нищо такова, колкото и да се взирах. Вместо това съвсем ясно, до най-малката подробност, видях Ландратов в Япония — как върви по някаква улица в слънчевото утро с току-що купените си маратонки, как се усмихва и как сигурно изобщо не си спомня на какво ги е обул. Представих си и другите — началник полета, превърнал се в застаряващ интелигент с официален костюм, и другаря Кондратиев, как дава замислено-умно интервю на някой журналист от програма „Время“. Но не ми дойде нито една мисъл за самия мен. За да се успокоя, включих „Маяк“ и изслушах задушевната песен за огньовете далеч оттатък реката, за падналия боец, за простреляното сърце и за белогвардейците, които няма какво да губят освен веригите си. Спомних си как много отдавна, още като дете, пълзях с противогаза по линолеума, като припявах наум на радиоточката, и тихичко почнах:

— Это бе-ло-гвардей-ски-е цепи!

Радиото внезапно се изключи и иззвъня телефонът.

— Готов ли си вече? — попита Халмурадов.

— Не съм — отговорих му. — Закъде да бързам?

— Ама ти наистина си бил голям капут, бе — каза Халмурадов. — Правилно ти пише в досието, че като дете не си имал и едно приятелче — само оня педал, дето го разстреляхме. Не мислиш ли за другите? Пак няма да мога да ида на тенис.

Кой знае защо, мисълта, че Халмурадов, с опънати на тлъстия му задник бели гащета, скоро ще е на кортовете в Лужники и ще тупка топката на асфалта, а пък аз вече няма да съм никъде, ми се стори невероятно отвратителна — не защото му завидях, а защото внезапно и с пронизваща яснота си спомних един слънчев септемврийски ден в Лужники — бяха ни завели от училище. После обаче си помислих, че след като мен няма да ме има, няма да ги има и Халмурадов и Лужники, и тази мисъл разсея меланхолията от съня ми.

— За другите ли? — попитах тихо. — Какви други? Впрочем, това няма значение. Вървете, аз ще се оправя и сам.

— А, не.

— Наистина, вървете.

— Не, не — сериозно каза Халмурадов. — Трябва да обобщя задачата, да засека сигнала от Луната, да отбележа московското време. Така че давай по-бързо.

— А Ландратов също ли е в Япония?

— Защо питаш? — подозрително попита Халмурадов.

— Просто така. Спомних си нещо.

— Какво?

— Нищо особено — казах. — Спомних си как танцуваше „Калинка“.

— Разбрано. Ей, Ландратов, в Япония ли си? Търсят те.

Чу се смях, после скърцане на влажни пръсти, хващащи слушалката.

— Тука е, при мене — каза Халмурадов. — Праща ти много здраве.

— Много здраве и на него. Е, време е вече.

— Значи буташ люка — бързо почна Халмурадов да повтаря инструкцията, която отдавна знаех наизуст — и веднага стискаш кормилото, та въздухът да не те изхвърли навън. После вдишваш от кислородната маска през шала и излизаш. Минаваш петнайсет крачки в посоката на движение, изваждаш радиомаяка, установяваш го и го включваш. Внимавай да са петнайсет, понеже иначе луноходът ще екранира сигнала… После вече… Дали сме ти пистолет с един патрон, а колкото до гащите — гащи в космонавтския отряд не се полагат, много добре го знаеш.

Затворих. Телефонът звънеше, но не му обръщах внимание. За момент си помислих дали пък да взема да не включа радиомаяка, та този гад Халмурадов да кисне в ЦУП чак до вечерта и после да го накажат и по партийна линия, но си спомних за Сьома Аникин и как ми каза, че непременно трябва да стигна и да направя всичко, каквото трябва. Не можех да предам момчетата от първа и втора степен и мълчаливия Дима от лунния модул — те бяха загинали, за да съм тук сега, и пред лицето на извисените им кратки съдби злобата ми срещу Халмурадов ми се стори дребнава и срамна. И когато разбрах, че ей сега, след минутка, ще се стегна и ще направя всичко, както трябва, телефонът млъкна.

Започнах да се приготвям и след половин час свърших. Запуших си ушите и носа със специални хидрокомпенсационни тампони от промазан памук, проверих и дрехите си — всичко беше закопчано, загащено и стегнато; ластикът на очилата ми стягаше и те ми се впиваха в бузите, но ги оставих така — бездруго ми оставаше съвсем малко. Взех кобура от рафта, извадих пистолета, освободих предпазителя и го пъхнах в джоба на ватенката. Метнах на лявата си рамо мешката с радиомаяка и посегнах към слушалката, но се сетих, че вече съм си запушил ушите, пък и не ми се щеше да прекарам последните мигове от живота си в разговор с Халмурадов. Спомних си последния ни разговор с Дима и си помислих, че е добре, че го излъгах за „Zabriskie Point“. Кофти е да си отидеш от света, ако оставяш някаква тайна.

Поех си дъх, все едно че ще скачам във вода, и почнах.

През безкрайните часове на тренировките тялото ми беше запомнило толкова добре какво трябва да прави, че не спря нито за миг, въпреки че работех в почти пълен мрак — акумулаторът беше паднал до такава степен, че лампичката вече не светеше и се виждаше само червеникавата жичка. Първо трябваше да отвъртя петте винта на люка. Когато и последният тропна на пода, напипах стъкленото прозорче на аварийния изход и го праснах с последната консерва „Великата стена“. Стъклото се пръсна. Бръкнах, проврях показалеца си в халката на пиропатрона и я дръпнах. Пиропатронът беше направен от взривателна граната Ф-1 и се задействаше след три секунди, така че ми оставаше точно толкова време, колкото да стисна кормилото и да се наведа. В следващия миг нещо над мен изтрещя и се люшнах толкова силно, че насмалко да изхвърча от седалката, но успях да се задържа. След половин секунда вдигнах глава и видях бездънната чернота на открития космос… Разделяше ни само тънкият плексиглас на мотоциклетните очила. Цареше абсолютен мрак. Наведох се, вдишах дълбоко през мундщука на кислородната маска, измъкнах се навън и тръгнах напред — всяка крачка ми костваше невероятно усилие заради болката в гърба — нали го изправях за пръв път от месеци. Не ми се вървеше цели петнайсет крачки; коленичих и дръпнах връвта на радиомаяка, за да го измъкна — той обаче се закачи и не щеше да излиза. Вече не можех да задържам въздуха в дробовете си и за миг ме обзе паника — помислих си, че ще умра, без да съм изпълнил задачата си. В следващия момент обаче мешката се откачи и пуснах радиомаяка на повърхността на Луната и натиснах копчето — и в ефира полетяха кодираните думи „ЛЕНИН“, „СССР“ и „МИР“, повтаряни на всеки три секунди, а на корпуса светна мъничка червена лампичка и освети плаващото през житни класове Земно кълбо — и за пръв път забелязах, че гербът на Родината ми всъщност е нещо, гледано от Луната.

Въздухът напираше да избухне от дробовете ми и знаех, че само след секунди ще го издишам и обгореното ми гърло ще вдиша пустотата. Замахнах и хвърлих никелираното топче колкото се може по-далече. Беше време да умра. Извадих пистолета от джоба си, опрях дулото в слепоочието си и се помъчих да си спомня главното в краткото си съществуване, но не си спомних нищо освен смъртта на Марат Попадия, за която ни беше разказал баща му. Голяма глупост беше да умра с тази история, която изобщо не ме интересуваше, и се помъчих да мисля за друго, но не успях; видях заснежена поляна, видях клекналите в храсталака гоначи, видях две мечки да реват и да се изправят срещу ловците — и докато натисках спусъка — а може би не го натисках, — изведнъж съвсем ясно разбрах, че Кисинджър е знаел. Пистолетът засече, но и без това всичко вече беше кристално разбираемо; пред очите ми се завъртяха шарени спасителни пояси, опитах се да се хвана за един от тях, не успях и паднах на ледения и черен лунен базалт.

Някакъв ръбест камък се беше забил в бузата ми — убиваше ме дори през шала. Надигнах се на лакти и се огледах. Не се виждаше нищо. Носът ме засърбя, кихнах и един от тампоните ми изхвърча. Смъкнах ушанката, шала и очилата, измъкнах и набъбналите тампони от ушите и от носа си. Не се чуваше нищо, но пък миришеше на мухъл. Беше влажно и въпреки че бях с ватенка — студено.

Станах, опипах тъмнината с ръце, после ги протегнах напред и тръгнах. Спънах се в нещо почти веднага, но успях да не падна. След няколко крачки напипах стена и дебели увиснали кабели, увити с нещо лепкаво. Обърнах се и тръгнах на другата страна; стъпвах внимателно, но след няколко крачки пак се препънах. После пак напипах стена и кабели. А след това забелязах на четири-пет метра от мен малка червена лампичка, която осветяваше метален петоъгълник, и си спомних всичко.

Докато обаче осмисля онова, което си спомних, и разбера какво е, някъде далече вдясно нещо блесна — и се обърнах натам и инстинктивно вдигнах ръце пред лицето си, и през пръстите си видях безкраен тунел — и в края му светна ярка светлина и освети покритите с кабели стени и събиращите се в една точка релси.

Обърнах се и видях на релсите зад мен лунохода — дългата ми черна сянка падаше върху него (неизвестният дизайнер го беше изрисувал целия със звезди и с големи букви — „СССР“) — и тръгнах заднишком към него, скрил очи от блъвналия над релсите и към мен ослепителен огън, който, кой знае защо, ми заприлича на залязващо слънце. Нещо се удари в лунохода и в същата секунда се чу гърмеж; разбрах, че стрелят по мен, и приклекнах зад лунохода. Още един куршум го улучи и няколко секунди луноходът звънеше като камбана. За погребение. Чу се тихо потракване на колелета, после проехтя още един изстрел и потракването спря.

— Ей, Кривомазов! — отекна нечовешки висок глас. — Излизай, гад! Дадоха ти орден!

Внимателно надникнах изпод лунохода. На петдесетина метра от мен на релсите беше спряла малка дрезина с ослепителен фар. Пред нея, широко разкрачен, се поклащаше човек с мегафон в лявата ръка и с пистолет в дясната. Той вдигна пистолета и стреля; куршумът рикошира няколко пъти и изсвири под тавана. Сниших се.

— Излизай, гад такава!

Гласът ми беше познат, но не можех да се сетя чий е.

— Две!

Той стреля още веднъж и куршумът издрънча в лунохода.

— Три!

Надникнах пак и го видях как оставя мегафона на дрезината, разперва ръце и тръгва в тръс по траверсите към лунохода. Когато се приближи, чух, че бръмчи с уста като самолет, и го познах — беше Ландратов. Дръпнах се назад в тунела, но разбрах, че щом долети до лунохода, ще съм съвсем беззащитен. Колебах се само секунда — и после се заврях под машината.

Вече виждах само приближаващите се крака — стъпваха по траверсите уверено, но някак си накриво и чепато. Той, изглежда, не беше забелязал нищо и когато доближи лунохода, забуча различно, по-напрегнато, и разбрах, че прави вираж, за да го заобиколи. В следващия миг видях ботушите му между ръждясалите трамвайни колела и внезапно, неочаквано и за самия мен, ги сграбчих. Пръстите ми го стиснаха за глезените и за миг сякаш сами понечиха да ги пуснат, понеже ботушите бяха отвратително празни. Той изкрещя и падна; не го пуснах и протезите под меката кожа се изкривиха неестествено. Извъртях ги още веднъж и почнах да се измъквам изпод лунохода; той протягаше ръка към пистолета си, който беше паднал между траверсите. Имах на разположение само секунда, така че сграбчих тежкия петоъгълник на радиомаяка и с всичка сила го стоварих върху жълтокосия му тил.

Чу се хрущене и червената лампичка изгасна.

Дрезината на Ландратов беше много по-лека от моя луноход — и много по-бърза. Мощният фар осветяваше кръгъл тунел, по чиито стени имаше кабели, покрити с нещо лепкаво — като мухоловки в пионерска столова. Тунелът приличаше на тунел на метро; от него се отклоняваха други тунели, също така черни и безжизнени. По траверсите притичваха плъхове — някои колкото кучета, — но слава Богу, не ми обръщаха внимание. След малко видях един тунел, който се отклоняваше вдясно — уж същият като другите, — но когато стигнах до него, дрезината зави толкова рязко, че паднах на релсите.

Оказа се, че стрелката не беше прещракала: предните колела тръгнаха направо, а задните надясно — и дрезината, така да се каже, зацикли. Разбрах, че ще трябва да продължа пеш, и бавно тръгнах напред; съжалявах, че не бях взел пистолета на Ландратов, макар че той едва ли щеше да ме спаси от плъховете, ако решаха да ме нападнат.

Не бях минал и петдесет метра, когато чух отпред лай и викове. Обърнах се и побягнах назад. Зад гърба ми светнаха фенери; погледнах и видях сивите сенки на две овчарки — тичаха по траверсите пред водачите си, от които се виждаха само кръговете на фенерчетата. Не стреляха — сигурно за да не улучат кучетата.

— Дръж, Белка! Дръж, Стрелка! Дръж! — викаше някой.

Свих в един страничен тунел и затичах с максималната скорост, на която бях способен, като подскачах високо, за да не се спъна в нещо и да не си строша краката. Настъпих един плъх и насмалко не паднах, и изведнъж видях ярки немигащи неземни звезди — светеха отдясно; хвърлих се натам, блъснах се в стената, покатерих се по нея, като се държах за кабелите, усещах как кучетата ме настигат. Скочих от другата страна и не се претрепах единствено защото паднах на нещо много меко — приличаше на завит с найлон фотьойл. Запромъквах се между някакви кашони и палети; на няколко пъти напипвах увити в найлон столове и дивани. После стана по-светло. Чух някъде съвсем наблизо тихи гласове и замръзнах. Бях зад някакъв гардероб — гледах пресования картон и изписаното на него „Невка“. Зад мен се чуваше лай, долитаха викове, после се разнесе усилен от мегафон глас:

— Стоп! Тишина! Включване в ефир след две минути!

Кучетата продължаваха да лаят, нечий нахален тенор почна да обяснява нещо, но мегафонът пак изрева:

— Изчезвайте от територията, че ш’ви таковам таковата! Ш’ви растрелям с куч’тата барабар!

Лаят постепенно затихна — отвеждаха кучетата. След около минута се осмелих да надникна иззад гардероба.

В първия момент ми се стори, че съм попаднал в някакъв огромен древноримски планетарий. На много високия купол на тавана стъклено-ламаринено проблясваха далечните звезди, включени приблизително на една трета мощност. На четирийсетина метра от гардероба имаше стар кран и на стрелата му, на четири-пет метра от пода, беше надянат като огромна бутилка един „Салют“ с долепил се до него космически товарен кораб „Агдам Т-3“; всичко това приличаше на пластмасово моделче на самолет на поставка. Цялата конструкция обаче очевидно беше прекалено тежка за крана и затова кърмата на товарния кораб беше подпряна с няколко дълги греди; в полумрака се виждаха, но когато откъм гардероба светнаха два прожектора, станаха на практика невидими, защото, също както и стената зад тях, бяха боядисани черни и налепени с проблясващи под лъчите на светлината парченца станиол.

Прожекторите бяха със светлинни филтри и светлината им беше мъртвешки странна. Освен космическия кораб, който вече изглеждаше съвсем истински, те осветиха и една камера с голям надпис „Samsung“, до която пушеха двама автоматчици, и дълга маса с микрофони, мезета и призрачно-прозрачни шишета водка, които приличаха на забити в покривката ледени висулки; на масата седяха двама генерали и двамата по нещо приличаха на Генрих Боровик. Отстрани, на една малка масичка с микрофон, седеше някакъв цивилен. Зад гърба му се виждаше шперплатово табло с надпис „Время“ и нарисувано земно кълбо, над което косо излиташе петолъчка с дълги странични лъчи. Друг цивилен се беше навел над масичката и говореше нещо на човека пред микрофона.

— Трети дубъл!

Не видях кой го каза. Вторият цивилен изтича до камерата и я обърна към масичката. Чу се звън и човекът зад микрофона почна да говори бавно и убедително:

— ЦУП — това е авангардът на съветската космическа наука. Намираме се в един от филиалите му. Вече седма година космонавтите Армен Везиров и Джамбул Межелайтис са на своя орбитален пост. Този полет — най-дългият в историята — изведе нашата Родина на челно място в световната космонавтика. Символично е, че ние с оператора Николай Гордиенко попаднахме тук в деня, когато космонавтите ще изпълнят важна научна задача — точно след половин минута те ще излязат в открития космос, за да монтират астрофизичния модул „Квант“.

Помещението засия нежно и неясно — вдигнах глава и видях, че лампичките по тавана са включени на пълна мощност. Очерта се величествената панорама на звездното небе, към което човечеството се е стремило от векове и е съчинявало красиви, но наивни легенди като тази, че в небесната твърд са набити сребърни клинци.

Откъм „Салюта“ се чу приглушено блъскане — както когато буташ с рамо изкривената от влагата врата на мазе, но те е страх, че ако блъснеш по-силно, тя ще падне. После люкът на кораба се открехна и човекът с микрофона каза високо:

— Внимание! Пряко включване!

Люкът бавно се отвори и от космическия кораб се подаде кръгъл сребрист шлем с къса антена. Всички заръкопляскаха. След шлема се показаха рамене и сребристи ръце — и първата им работа беше да закачат подсигурителното въже за специалната скоба на корпуса; движенията бяха бавни и плавни, добре отработени по време на безкрайните тренировки в басейна. Накрая първият космонавт излезе в открития космос и спря на няколко крачки от люка — помислих си, че трябва да си много смел, за да застанеш така над четириметровата бездна. Стори ми се, че единият от генералите поглежда към мен, и се скрих зад гардероба, а когато пак подадох глава, на космическия кораб вече стояха и двамата космонавти, ослепително бели на фона на мастиленочерния космос, поръсен с миниатюрните точици на звездите. Единият държеше някаква кутия. Сетих се, че това трябва да е астрофизичният модул „Квант“. Космонавтите бавно и някак подводно минаха по корпуса на кораба, спряха до една щръкнала мачта и доста бързо завинтиха кутията за нея. После се обърнаха към камерата, плавно помахаха с ръце и със същата водолазна походка се върнаха при люка и един по един изчезнаха в него.

Люкът се затвори, но аз още дълго гледах блещукащите в невъобразимата далечина звезди — там, където Лебед беше разперил тънките си ръце и се колебаеше кого да прегърне: дали огромния, заел половината небосвод Пегас, или мъничката, но толкова трогателно ярка и чиста Лира.

През това време цивилният бързо и радостно говореше в микрофона:

— По време на операцията в Центъра за управление на полета цареше абсолютна тишина. Аз също бях затаил дъх — но всичко мина успешно. Точността и координираността на действията на космонавтите са поразителни — очевидно си казват думата дългите години тренировки и орбиталният полет. Установената днес научна апаратура…

Изпълзях зад гардероба. Нищо не ме интересуваше, обзе ме пълна апатия. Ако някой тръгнеше да ме гони, дори нямаше да бягам или да се съпротивлявам; единственото, което исках, беше да спя. По стар лунен навик отпуснах глава на ръцете си и заспах. И докато заспивах, чух:

— Телевизионното предаване за работата в открития космос е заснето от камера, монтирана на един от слънчевите панели на базовия блок.

Спах дълго — поне четири-пет часа. Няколко пъти чувах как около мен бутат нещо и псуват, някакъв писклив женски глас настояваше да преместят някакъв диван, но аз изобщо не помръднах — може би всичко това беше само сън. Когато отворих очи, всичко беше тихо. Надигнах се предпазливо и надникнах иззад гардероба. На масичката с микрофона нямаше никого, а камерата беше завита с брезент. Само един прожектор осветяваше космическите кораби. Измъкнах се и се огледах: всичко си беше като по време на предаването, но сега забелязах на пода под корабите доста голяма купчина лайна, гадно изпъстрена с хартийки и кутии от „Великата стена“; докато гледах, отгоре падна поредното лайно и меко пльосна в нея. Отидох до масата при недопитите шишета водка и недоядените мезета — много ми се пиеше. Когато седнах, гърбът ми автоматично се преви във велосипедна поза; с известно усилие успях да се поизправя и да събера шишетата — напълних две големи чаши и бързо ги изпих. Поколебах се за секунда дали да не замезя с една маринована гъбка от близката чиния, но като видях олигавената вилица в нея, се отказах.

Спомних си другарите си от екипажа и си представих същата тази или подобна на нея зала — и на пода й ковчези — четири вече запоени и един празен. В някои отношения момчетата сигурно бяха извадили повече късмет от мен, но въпреки това ми стана тъжно. После си помислих за Митьок. Много скоро главата ми се замая и вече можех да мисля за това какво става в момента. Вместо да мисля за момента обаче, си спомних последния си ден на Земята, потъмнелите от дъжда павета на Червения площад, количката на другаря Урчагин и топлите му устни до ухото ми. И как шепнеха:

„Омон. Знам колко ти е тежко да изгубиш приятеля си и да разбереш, че още от дете си вървял към безсмъртието рамо до рамо с един опитен и коварен враг — дори не искам да произнасям името му. Спомни си все пак обаче един разговор между нас тримата. Той каза: «Какво значение има с каква мисъл ще умреш? Нали сме материалисти.» Спомняш ли си какво му отговорих — казах, че след смъртта човек живее с делата си. Но не казах друго, най-важното. Запомни, Омон — въпреки че човек изобщо няма душа, разбира се, всяка душа е цяла вселена. Това е то диалектиката. И докато има дори една душа, в която нашето дело да живее и да побеждава, това дело няма да погине. Защото ще съществува цяла вселена и центърът й ще е ето това…“

Той махна към площада; паветата вече бяха черни и грозни.

„И ще ти кажа и най-важното, Омон, и недей да го забравяш. Може и да не ме разбереш сега, но ти го казвам за онзи момент, който ще дойде, а аз няма да съм до теб. Слушай и помни. Достатъчна е и една само чиста и честна душа, та страната ни да излезе на първо място в усвояването на космоса; достатъчна е, та на далечната Луна гордо да се развее червеното знаме на победилия социализъм. И трябва да я има дори само за миг, защото знамето ще се развее именно в нея и…“

И внезапно усетих миризма на пот, обърнах се — и рухнах на пода, повален от юмрук в дебела гумена ръкавица.

Над мен стоеше космонавт в изтъркан шаячен скафандър и с шлем с червен надпис „СССР“. Той грабна едно празно шише, счупи го в ръба на масата и се наведе с назъбеното гърло към мен — аз обаче успях да се претърколя, скочих и побягнах. Той се втурна след мен — движенията му бяха забавени, но кой знае защо, пъргави, и това беше много страшно. С крайчеца на окото си мернах втория — смъкваше се по черната греда, с която беше подпрян „Агдам Т-3“, и заедно със себе си смъкваше и станиолените звезди. Стигнах до вратата и я блъснах с рамо, но беше заключена. Хвърлих се назад, заобиколих първия и се сблъсках с втория, който ме изрита с тежката си обувка с магнитна подметка — целеше ме в чатала, но ме улучи в крака, — а после се опита да ме мушне в корема с острата антена на шлема си. Успях да се извъртя — и изведнъж се сетих, че съм изпил водката, която може би са чакали години наред, и се уплаших вече истински. Видях една ниска решетка с червена мълния, вписана в триъгълник, и надпис „Опасно за живота!“ и хукнах към нея. Беше отворена.

Вмъкнах се в тесен коридор с железен под, който кънтеше под краката ми. Не успях да изтичам и пет метра, когато чух зад себе си тежко-звънкото чаткане на магнитните пластинки. Това ми даде сили и скорост; завих на някакъв ъгъл и видях къс коридор, който свършваше с кръгъл вентилационен прозорец със скъсана мрежа; зад мрежата се виждаше неподвижна ръждясала перка. Понечих да се върна, но преследвачът ми вече беше толкова близо, че дори не го усещах като нещо цяло, а като сбор от несвързани едно с друго възприятия: топка с плексигласово забрало и с червен надпис „СССР“, черен гумен юмрук с щръкнал от него прозрачен стъклен тризъбец, воня на пот и майорски пагони на намазания със сребърен бронз шаяк. В следващия миг вече се гърчех във вентилационната шахта зад люка и бързо-бързо успях да се провра между перките на огромния вентилатор — приличаше на корабно витло, — но когато запълзях нагоре по шахтата, ватенката ми се закачи на нещо и се свих като зародиш в утроба. Отдолу нещо зашумоля, нещо се опита да ме хване за глезена и аз с писък задрапах нагоре, за секунди изкатерих още два-три метра и се вмъкнах в някакво хоризонтално отклонение. То свършваше с кръгло прозорче и през прозорчето се виждаше земното кълбо, забулено от облаци. Изхлипах и запълзях към него.

Гледах Земята през сълзи и тя беше замазана и неясна, и като че ли висеше в някаква жълтеникава пустота; и от тази пустота я гледах как се приближава, докато се провирах към нея, докато притисналите ме стени изведнъж не ме пуснаха и не видях как кафявите плочки на пода политат към мен.

— Ей! Жив ли си?

Отворих очи. Над мен се беше навела жена с мръсна синя престилка; държеше бърсалка, а на пода до нея имаше кофа.

— Лошо ли ти е? Защо лежиш тука?

Огледах се — точно срещу мен имаше кафява врата с табелка: „Да се провери до 14.VII“. До нея беше закачен календар с голяма снимка на Земята и надпис „Мирен Космос!“ Лежах в малко коридорче с боядисани в синьо стени; виждаха се три-четири врати. Погледнах нагоре и видях на стената срещу календара черната дупка на вентилацията.

— Кво? — попитах.

— Пиян ли си, викам?

Хванах се за стената, изправих се и тръгнах по коридорчето.

— Къде натам бе? — каза жената и ме обърна на другата страна.

Тръгнах пак. Зад ъгъла имаше стълбище — високо и стръмно. Водеше до една дървена врата, иззад която долиташе неясен шум.

— Хайде, хайде — каза жената и ме побутна в гърба.

Качих се по стълбището, обърнах се — тя ме гледаше подозрително, — бутнах вратата и се озовах в сумрачна ниша до няколко души, които не ми обърнаха никакво внимание. Отнякъде се чу засилващо се бучене, погледнах настрани и прочетох бронзовия надпис „БИБЛИОТЕКА «ЛЕНИН»“.

Бях на Земята.

Излязох изпод стълбите и бавно тръгнах към голямото огледало в края на перона. Над него мигаха страшните оранжеви секунди — съобщаваха, че вече е късно и че предишният влак е минал преди малко повече от четири минути. От огледалото ме погледна отдавна небръснат младеж; очите му бяха зачервени, а косата — разчорлена. Беше облечен с мръсна черна ватенка, оцапана с мазилка. Изглеждаше така, сякаш и той не знае къде е спал миналата нощ.

Впрочем точно така си беше. Милиционерът — нисичък, с малки черни мустачки — който се разхождаше по перона, почна да ме гледа подозрително и когато влакът дойде и вратите се отвориха, се качих без никакво колебание. Вратите се затвориха и влакът ме понесе към новия живот. „Полетът продължава“ — помислих си. Половината лампи в лунохода не светеха и беше някак унило. Седнах; жената до мен рефлекторно долепи колене, поотмести се и сложи помежду ни мрежата с покупките си: два-три пакета ориз, един пакет фиде и замразено пиле.

Трябваше все пак да реша накъде да поема. Погледнах схемата на маршрутите, залепена до внезапната спирачка, и почнах да преценявам на коя точка на червената линия се намирам.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.